TRE BERÄTTELSER FRÅN GATAN
Vad allt har jag gjort i mitt liv -
i upprorets namn?
Kure - 20 år av domar, 7 år i fängelse -
bl.a. misshandel av polis, flykt från rån, grova stölder.
REBELL
Jag gick i högstadiet då min mamma dog. Vi försökte hålla ihop hemmet.
Jag hämtade alltid lillebror vid dagvården, lagade mat och diskade.
Min svärfar försökte dränka sorgen med en stor spritflaska var kväll.
Han blev våldsam.
En natt då jag sov kom han och slog mig för fullt i sidan.
För första gången steg jag upp och slog tillbaka.
Jag hade lärt mig att respektera mor och far.
Det var en svår sits för mig.
På morgonen sade jag att jag flyttar hemifrån.
Jag skämdes för det jag gjort även om jag hade ett skäl till det.
Jag började bo på gatan.
Till en början bodde jag i vår källare eller hos några vänner.
Familjerna hade så många barn att det inte riktigt fungerade.
Jag slutade bo hos dem.
Ju mer drogerna kom med in i bilden desto konstigare blev livet.
Mina kompisar blev också allt konstigare.
Jag började se upp till fel saker. Jag fick fel ideal.
Jag började beundra gatulivets frihet.
Då någon, t.ex. polisen, försökte sätta gränser -
blev revolten ett slags letande efter jaget.
Jag hade haft ett strängt hem. Min svärfar befallde mig.
En auktoritet som kom ovanifrån.
Nu fick jag äntligen bestämma själv.
Jag har ofta funderat på detta.
Om människor närmade sig ovanifrån med moralens finger -
så skar det sig direkt.
Jag blev allergisk mot auktoriteter.
Jag stod inte alls ut med dem, vem det än var.
I allmänhet var det frågan om någon myndighet.
De fick mig att slå bakut. Jag vet inte var det kom ifrån.
Revolten är en helig mission.
Den hänger samman med att bli självständig.
Grundtanken är att lösgöra sig från något. Man blir en individ.
(Verksamhetsledare för Centralförbundet för Mental Hälsa)
Den västerländska kulturen i dag förväntar sig detta.
Tidigare fanns det inte sådana förväntningar.
Då förväntade man sig att man växte in i gemenskapen.
Revolten behövdes inte på samma sätt som i dag.
Upproret började också bli synligt i att -
jag upplevde att samhällets regler inte längre berörde mig.
Jag började följa den undre världens regler och kultur.
Den följde sina egna regler.
I den fanns t.ex. våldet mycket starkt närvarande.
Den undre världen har sina egna spelregler.
Du är tvungen att skaffa dig en position.
Det gäller inte bara här i fängelset.
Också på gatan måste du vinna dig en position.
Den positionen fås med gatans metoder.
Det är i allmänhet frågan om våld.
Jag t.ex. stod inte ut med någon som helst orättvisa.
Om jag fick syn på någon som mobbat mig eller någon annan -
så fick den personen veta av det. Jag slog honom på käften.
Den orättvisa jag fått uppleva i min barndom flyttades till gatan.
Jag var hela tiden på min vakt.
Men jag kunde inte kontrollera gatans liv. Jag var som en marionett.
Olika vanor och handlingsmönster började kontrollera mitt liv.
Mina kompisar brukade säga att jag var en utåtriktad person.
Jag riktade mig ofta utåt ur fängelset. Jag rymde.
En gång rymde jag ur Kuopio länsfängelse.
Vi är de sista som rymt ur det fängelset.
Vi lottade om ordning. Jag skulle rymma först.
Jag hade redan klättrat upp för muren så jag klarade det.
Det var så allvarligt att vi hamnade på tidningens första sida.
Det fanns bilder på oss i varje polisbil. Folk var rädda.
Jag klarade mig inte nykter utan tog droger.
Jag begick brott och blev haffad.
Då jag kom tillbaka till fängelset kände jag mig upprorisk.
Jag visste att jag blir isolerad i månader.
Jag hade piller med mig i isoleringscellen.
Den 1:a cellen tuttade jag eld på. I den 2:a tog jag droger.
Jag var i 3 olika isoleringsceller samma natt.
Jag ville veta vem som håller ut längst.
Jag krossade en lampa och samlade ihop skärvorna.
Jag skar upp min hals på båda sidor.
Jag skar min hals så att jag hade kunnat dö på kuppen.
Jag hade ingen framtid och inget hopp.
Mitt i allt detta låg cellen mörk. Dörren öppnades.
Väktarna steg in.
Hur tar upproret sig uttryck?
Det har att göra med det gräns- snitt i vilket det blir möjligt.
Trygghet & möjlighet att uttrycka känslor.
Om hemmet inte är tryggt, där inte finns plats att uttrycka känslor -
så uppstår där inte det utrymme för den egna viljan som behövs.
Därför söker människor trygghet på de märkligaste platserna.
Gatukulturen kan bli ett ersättande alternativ.
Man känner sig trygg med de andra, med sina gelikar.
Man upplever att man hör samman.
Det finns utrymme för egna känslor och åsikter.
Man förenas av känslan av att det är viktigt att kunna vara äkta.
Äktheten realiseras på olika vis i olika grupper.
Grupperna fungerar på olika sätt.
Det är alltid väldigt betydande att uttrycka känslor, bra eller dåliga.
Det centrala är att det är förknippat med ansvar.
Man måste förstå hur känslorna påverkar -
och att man inte bara kan följa sina egna känslor.
Jag vaknade på sjukhuset i bojor. Man hade pumpat min mage.
Det fanns två väktare i rummet.
En ung sjuksköterska tittade på mig.
Hon började gråta och sade: "Varför slösar man bort sitt eget liv?"
För första gången på många år förstod jag att hon såg något -
annat än mitt tatuerade, upproriska jag, det yttre.
Jag började längta efter att förstå vad hon ser i mig.
Jag började fundera om det här verkligen var hela mitt liv.
För första gången på länge förstod jag att det är frågan om mitt liv.
En grupp unga människor kom för att sjunga i fängelset.
De var skriftskoleunga från Helsingfors.
En ung blond tjej kom till fängelsekyrkan.
Vi gick dit för att titta på tjejer.
Hon berättade att hon gett sitt liv till Jesus, att det förändrats.
Jag berördes inte av det religiösa i det hela.
Jag blev berörd av hennes äkthet, mod och renhet.
En tid senare kom en gammal kompis.
Han berättade om hur han kommit till tro och hans liv förändrats.
Han frågade inte om någon ville bli medlem i en församling.
Han frågade en nyckelfråga: "Vem av er vill förändras?"
Jag lyfte handen.
Jag förstod inte vad det skulle kosta.
Han bad dem som markerat att komma fram.
Jag tänkte: "Aldrig i livet. Alla kommer att se detta."
Jag tänkte komma undan utan att någon såg.
Jag gick från bakre bänken till den främre delen.
Jag gick ifrån kompisarnas åsikter, mina egna rädslor -
och drömmar dit fram. Han bad oss knäböja!
Jag tänkte: "Dit försvann ryktet jag jobbat på under många år."
Vi knäböjde, han lade handen på min axel och bad:
"Gud förvandla den här unge mannens hjärta."
Jag väntade mig dramatik.
Som att lägga fingrarna i elkontakten.
Jag hade vant mig vid att allt kommer utifrån och in.
Olika droger, erfarenheter, känslor.
Men nu sade man: "Det här kommer inte utifrån och in" -
"utan inifrån och ut."
Jag ser på då folk kommer till tro från åskådarplats.
Det är ett sätt att gestalta världen.
Jag har sett hur mångas liv för- ändrats då man funnit rätt ord.
Och inte bara så trist att man enbart skulle finna de rätta orden.
I allmänhet hänger gemenskapen samman med tron.
Man delar berättelsen om vad livet är med andra människor.
Det är viktigt att dela berättelsen och att höra samman med andra.
Det mest centrala problemet för åsidosatta människor -
är att de blivit ensamma med sina egna liv.
Jag är också en upprorsmakare i dag.
Jag gör uppror mot allt som är fel och förstör människoliv.
I dag är mitt uppror det att jag berättar om mitt liv för ungdomar.
Jag gör uppror mot felaktiga roller och ideal, ett dåligt liv.
Förut berodde upproret på att jag mådde dåligt.
Då jag fick ett nytt hjärta och ett nytt sinne förändrades mitt liv.
De intervjuade: Markku "Kure" Tuppurainen, Olavi Sydänmaalakka
Produktion: Ristin Tuki ry
Översättning: Andreas Forsberg