KLUBI 700
William Whitmore tundis ette, et midagi halba on juhtumas.
1968. aasta jaanuaris need hirmud ka täitusid.
William sõdis Vietnamis,
kui tema ja ta pataljon rünnaku alla sattusid.
Tema jäi küll ellu, aga ta meeskonnakaaslased mitte.
Kogu see lugu jälitas teda enam kui 40 aastat.
Tegelikkuses ei peaks ma siin üldse olema ega teiega rääkima.
Oleksin pidanud hukkuma Vietnamis.
Virginiast pärit William Whitmore
on 72-aastane pensionil olev kindlustusagent.
Ta on ka Vietnami sõja veteran.
Ta oli 1966. aasta algul 18-aastane,
kui andis end vabatahtlikuna sõtta minekuks üle.
Tahtsin kaitsta Ameerikat.
See oli mu ülim eesmärk.
Taoline kohusetunne ja patriotism pärinesid tema isalt.
Ta oli pommilennkuki lendur, kes oli missioonidel Euroopas.
Armastasin oma isa ja olin üliväga uhke ta üle,
soovides, et tema võiks olla uhke ka minu üle.
Williami ema aga hoolitses selle eest, et lapsed käiks ka kirikus
ja julgutas Williamit andma oma elu Jeesusele,
kui too oli 13-aastane.
Kuid nagu paljude teismeliste puhul ikka -
Williami tähelepanu läks teistele asjadele
ja eemale Jumalast.
Oli Jumal esimeste asjade seas, kui ärkasin?
Kindlasti mitte.
Olin tüüpiline 17-aastane.
1967. aasta juuniks võitles William Lõuna-Vietnami džunglites.
Õues oli 40-44 C* kraadi sooja ja õhuniiskus oli 100+
See oli täiega rõhuv.
Ja korraga me tundsime-nägime kuule lendamas me peade kohal.
Adrenaliinilaks oli nii kõva, et seda ei suuda kirjeldadagi.
Seda, mida tõeline tulevahetus endast kujutab.
Kas surma saamine on võimalik? Kohe kindlasti.
On see miski, millele mõtled? Kindlasti mitte.
Seal kujuneb välja tõeline vennaskond,
kes on ka lahingus sinu kõrval.
Mõeldes kõigile oma kangelaslikele võitluskogemustele,
mäletab William kõige enam 24. jaanuari patrullkäiku 1968. aastal.
Vaid 6 päeva enne Põhja-Vietnami kuulsat kaotust.
Teadsin täie kindlusega, et midagi väga, väga halba on ootel.
Williami pataljon, kuhu kuulus 126 mees,
langes rünnakutule alla.
Avatulistamine röövis meilt juba poole pataljonist.
See oli täesti kohutav.
Ühtaegu roomates kui tulistades,
tundsin väga tugevalt üht kätt oma parema õla peal,
mis surus mind vastu maad.
Maha heites tundsin kaelal midagi põletavat.
See põletav miski oli püssikuul.
Williamil on veel tänagi oma pluusikrae alles,
milles olev auk näitab, kui lähedal ta oli oma surmale.
Pole kahtlustki, et see oli Jumala käsi, mis mind maadligi surus.
Kui ma poleks sel hetkel maadligi hoidnud,
ei istuks ma praegu siin ega räägiks teiega.
Paljud Williami kaaslased hukkusid selles tulevahetuses.
Üheks neist oli ta parim sõber John.
Maadlesin sellega üle 51 aasta.
John oli võrratu mees, keda kõik armastasid.
Suurepärane juht,
abielumees ja õnnelik pereisa.
Nii küsisin Jumalalt: "Ma ei ole mitte keegi,
mistõttu miks otsustasid tema võtta, aga mind ellu jätta?"
William läks mõni kuu hiljem koju,
kuid see küsimus ja kohutavad mälestused
jälitasid teda aastakümneid,
põhjustades õudusunenägusid ja paranoiat.
Seda kõike aga hoidis ta vaid endas.
Ta liikus elus edasi ja sai politseinikuks.
Ühtlasi abiellus ja lõi oma pere.
Ta liitus ka kogudusega,
aga tal kulus veel 10 aastat, enne, kui ta mõistis,
mida Kristuse järgimine tõeliselt tähendab.
Jõudsin väga selgele arusaamisele, et olin küll andnud oma elu Jumalale,
kuid Williamina polnud ma alistanud kogu oma elu.
Seega, pisarais ja palves olles
alistasin oma elu täielikult Jumalale.
Ütlesin: "Olen Sinu."
100%.
Kuid isegi, et William hakkas elama Kristusele,
olid ta meeled siiski vaevatud kummitavatest mälestustest.
Kuniks 2012. aastani -
enam kui 40 aastat peale sõjatandrilt lahkumist,
võttis William kaasvõitlejate nõu kuulda
ja otsis abi.
Mulle öeldi, et mul pole vaid posttraumaatiline stressihäire,
vaid väga tõsine posttraumaatiline stressihäire.
Kogu läbielatust tingitud pinge,
millele otsustasin mitte mõelda ja millest ma ei rääkinud ega midagi -
see oli muutunud mu sees tiksuvaks pommiks.
Tänu pikaajalisele teraapiale hakkasid mineviku haavad paranema.
Tervenemine leidis aset läbi sellegi,
kui William läks 2018. aastal aulennule.
Üritus, kus vabatahtlikud viivad sõjaveteranid
Washington DC'sse,
austamaks ja mälestamaks nende teeneid.
Vietnamist koju tulles
nimetati mind mõrvariks ja laste tapjaks.
Mulle anti mõista, et mina olin sõja tekkimises süüdi.
Kuid see aulennule minek
ja sellise kohtlemise kogemine, nagu meid koheldi...
See võttis hingetuks.
See oli ka aeg austada ja meenutada kõiki langenuid.
William leidis Vietnami hukkunute mälestusseinalt
ka John'i nime.
Sain vabandada ja öelda, kui kahju mul on,
et ta oli kaotanud oma elu.
Samas, tänades kõige eest, tahtsin ka hüvasti jätta.
Astusin sammu tagasi ja andsin au.
William julgustab meid kõiki
nii sõjaveteranide päeval kui igal päeval
väljendama oma tänu neile, kes on teeninud Ameerikat.
Parim, mida meie heaks teha, on öelda: "Aitäh!",
aga samas ka mõelda seda siirast südamest.
Usun, et me keegi ei mõista kunagi lõpuni,
mis tunne see oli sõdida Vietnamis,
kuid me kohe kindlasti saame öelda: "Aitäh!"
Aitäh te vapruse, vastupidavuse ja ka tagasi tulemise eest,
olles täna osa Ameerikast, mille teie muutsite tugevaks.
Nii et me tõesti täname täna oma sõjaveterane.
Usun, et Williami-suguseid mehi on endiselt palju veel.
Mehi, kes peavad töötama selle kallal, mis nendega Vietnamis juhtus.
Nii peame andma neile armu ja ruumi, et seda teha.
Milline imeline võimalus meil täna öelda: "Te muutsite midagi."
Ja öelda kogu südamest: "Aitäh!"
Kui ka teie olete sõjaveteran
ja sõjas kogetu kummitab teid endiselt.
Olgu selleks siis lahingud, kaotatud lähedased või sõbrad
ja teil on palju küsimusi,
siis teadke, et abi on olemas
ja te ei pea neid asju kuidagi alla suruma või maha matma.
Selleks on olemas erinevad teraapiad ja vestlusgrupid,
mille abil saada vabaks
ja jõuda punkti, kus öelda nagu William,
et väljapääsutee on olemas.
See kõik on tehtav
ja ma julgustan teid otsima abi, sest seda on piisavalt olemas.
Siinkohal aga üks teeniva südamega abielupaar,
kus mees, Austin, on mereväelane
ja kus nii mees kui naine on ka koguduse vabatahtlikud.
Kui neid aga tabasid rasked ajad, oli CBN seal, et neid aidata.
Austini ja Samantha puhul on selge,
et neile meeldib vabatahtlike töö oma koguduses Californias.
Austin on mereväelane
ja Samantha sõnul tuleb ta väga hästi toime
nii oma töö kui koguduse tegevustega.
Olen uhke selle üle, mida Austin mereväelasena teeb,
aga mida ta ka koguduses ja lastega teeb.
Värske abielupaarina on nende eelarve üsnagi piiratud.
Nende esimeses korteris polnud palju mööblit,
kuid nad otsustasid oodata selle ostuga seni,
kuniks Sam'ile lubatud uus töö hakkab sisse tooma.
Me saame hakkama.
Jah, mõnda aega võib olla kitsas, aga me saame hakkama.
Nende entusiasm aga rauges,
kui Sam ei saanudki seda tööd nii kiiresti, kui oodatud.
Nii läksid nad nende vähestegi säästude kallale,
mis neil olid, et hakkama saada.
Oli üsna pingerikas näha raha lihtsalt kadumas,
kuigi teadsime, et peame usaldama kogu loo Jumala hoolde.
Pilar Kogudus palus CBN'i abi kogu loos.
Pastor kutsus paari enda juurde, et anda neile teada,
et CBN tasub 3 kuu jooksul nende korteri üüri ja auto liisingu.
90 päeva liisingu- ja üüritasu vaba elu.
Seda selleks, et te vajadused saaks kaetud,
et te saaks jalad alla
ja te saaks elada üheskoos seda elu, mis teile on antud.
Sellest on küll palju abi.
Pastor teatas ka, et CBN ostab neile uue mööbli
ja et Ashley mööblipood annetab neile samuti mingit mööblit.
Nad annetavad teile täis mahus magamistoa mööbli -
voodi, kummutid, kõik.
Põnev!
Seda poleks osanud küll oodata.
Nii läksidki nad Ashley Mööblipoodi, et osta sealt, mida vaja.
Ühtlasi said nad sealt annetusena kogu magamistoa mööbli.
Sam sai ka peagi tööd
ja see võttis maha kõik rahalised pinged.
Jumal on olnud nii hea läbi CBN'i ja me koguduse,
et seda on raske sõnades väljendadagi.
Aitäh teile, kes te olete Klubi 700 liikmed,
sest tänu teile saime me ka aidata seda perekonda.
Järgmiseks: "Miski pole läbi seni, kuni sa võidad."
Marilyn Hickey sõnul on see kõige olulisem õppetund,
mille ta on omandanud oma 50-aastase teenistusaja jooksul.
Erakordsed lood peagi tulekul, nii et jääge meiega.
Kanname liiga sageli endaga mineviku taaka.
Tead ju küll, mis tunne see on.
See mõjutab kõike ja kõiki me elus.
See on alati koos meiega,
meid alla surudes ja meilt tõelist rõõmu röövides.
Kuid see pole Jumala tahe, et jääksime kinni oma minevikku.
Sa võid olla vaba kõigest sellest taagast.
Saa teada, kuidas Jumala andestus viib muudetud eludeni
ja uute algusteni.
Võta ühendust Klubi 700'ga.
Iga lapse sees
on kangelane,
juht,
sõber,
keegi, kes aitab,
kes teeb, mis on õige
ja unistab kellekski saamisest.
Kuid nad vajavad meie abi selles.
Mida küll teha?
Mida küll öelda?
Kuidas end tunda?
Siin tulebki appi "Superraamat",
jagades moraalseid ja vaimseid tõdesid
läbi olukordade, millega lapsed saavad samastuda
ja õpetades Jumala Sõna lastele, keda armastad.
Liituge "Superraamatu" DVD-klubiga,
saades osa selle uutest osadest, kui need ilmuvad.
Lisaks 2 koopiat ka teistega jagamiseks.
Tellige "Superraamat" juba täna, et näha imesid sündimas.
Alates hetkest, mil ta koges kutset jumalariigitööle,
seisis Marilyn Hickey silmitsi takistustega.
Enamus neist olid tingitud sellest, et ta oli naine.
Ometi pidas ta vastu
ja pea 50 aastat hiljem kütab endiselt täiega.
Marilyn Hickey on jumalasulane ja teiste aitaja,
kes pole kunagi lasknud raskustel või suletud ustel end peatada,
et jagada evangeeliumi.
Ta on külastanud enam kui 137 maad
ja maailma ühtesid pimedamaid ning ohtlikemaid paiku.
Ta on sirutunud põrandaaluste kogudusteni
maades, kus evangeeliumi jagamine on keelatud.
Oma raamatus: "Miski pole läbi seni, kuni sa võidad"
jagab Marilyn Jumala erilisest ustavusest oma elus
ja julgustab kõiki hoidma kinni
Jumala poolt antud nägemustest ja kirest.
Siinkohal aga Marilyn Hickey isiklikult.
Tere tulemast tagasi me saatesse! Teie siin olek on alati nii eriline.
Puhas rõõm olla siin. Aitäh selle avatud ukse eest.
Te uus raamat: "Miski pole läbi seni, kuni sa võidad"
on täis nii paljusid seiklusi ja lugusid,
et seda on lausa lust lugeda.
Kuid läheme korraks Vietnami,
kus teil oli märkimisväärne kogemus Piiblite smuugeldamisega.
Mis seal juhtus?
Meile avanes Vietnamis avatud uks minna kummipuu istandusse,
kus töötas üle 1000 inimese.
Püüdsime sinna Piibleid smuugeldada ja nendega rääkida.
Kuidas seda aga teha?
Nad ei plaksutanud ju selle peale käsi,
et mingi kristlasest naine läheb sinna Piiblit õpetama.
Nii et kasutasime võimalust minna kummipuu istandusse Saigonis.
Sõitsin sinna motikaga, milles ma polnud just kõige osavam.
Seal oli üheskoos maas istumas 1000 inimest.
Mida ma siis tegin?
Seal oli vaid üks lamp põlemas ja seda ka tõlgi kohal.
Esitasin siis üleskutse saada päästetud,
Püha Vaimuga ristitud, tervendatud
ja kogemaks imesid.
Me lahkusime 2,5 h pärast, sest me autojuht ootas meid
ja ta ütles: "Politsei käis just siin,
kuid nad läksid välja sööma, sest te polnud veel välja tulnud."
Nii et saime sealt kenasti ajama. - Täiuslik ajastus.
Te südames on ka eriline koht ja kutse islamimaade suhtes.
Tegu on paikadega, kuhu on raske pääseda
ja kuhu paljud isegi kardaksid minna.
Jumal aga on avanud teile uksi imelistel viisidel.
Olen kogenud suurt soosingut islamimaade suhtes.
Tänaseks isegi rohkem, sest olen juba vanem
ja nad armastavad eakaid naisi.
Taaskord Jumala ajastust, mis?
Naasesin äsja Egiptusest,
kus inimesed tulid teenistusele ja said terveks.
Inimesed said terveks ja tunnistasid sellest.
Ühtlasi toimub meil seal järeltöö.
Meil on oma kavalad viisid, kuidas teha järeltööd
ja rajada seal kogudusi.
Läheme korra tagasi te lapsepõlve.
Paljud jumalariigi töölised ütlevad, et nad kasvasid nö kirikus üles
ja nende vanemad olid pühendunud usklikud.
Teiega aga polnud üldse nii?
Ei.
Teil oli ühtpidi hea ja samas ka raske lapsepõlv.
Oli palju head, aga ka palju sellist, mida oli puudu.
Me kolisime sõja ajal Pennsylvaniasse,
kus mu isast sai laevaehitaja.
Samas pidime elama onu-tädi juures, kuna meil polnud oma kodu.
Olin 11-aastane, kui onu hakkas mind seksuaalselt kuritarvitama.
Ma ei saanud aru, mis see on ja mulle ei meeldinud see,
aga ma ei osanud sellega ka midagi peale hakata.
See kestis pea aasta.
Ütlesite, et kõik armastasid teda - ta oli teiste jaoks võrratu isik ja semu
Nii et lapsena teil polnudki võimalust selle looga kuhugile pöörduda.
Jah. Ma ei mõistnud seda ja mulle ei meeldinud see.
Kuid Jumal on nii hea,
sest leidsime lõpuks oma elukoha, kuhu kolida.
Samas oli see aeg, mil kogesin uuestisündi,
sest käisin ühes noortelaagris,
kus võtsin Jeesuse oma Päästjana vastu.
Nii et te leidsite Jeesuse
ja saite ka mingi aeg Püha Vaimuga ristitud.
Kuid Jumal kasutas isegi seda kuritarvitamist 40. a hiljem,
aidates teil mõista inimesi,
kes on läinud läbi sarnastest raskustest.
Rääkige sellest.
See andis mulle midagi.
Jäin mingi aeg välismaal käimisest haigeks
ja mul tekkisid üsna tõsised probleemid.
Nii tulid nõustajad minuga rääkima ja kogu see lugu tuli välja.
- Olite selle kõik endasse matnud? - Jaa, kogu selle aja.
Kuid ma sain sellest vabaks.
Ma olin aastaid pastori abikaasa,
mistõttu mul on kaastunnet inimeste suhtes.
Tahan, et nad oleksid vabad.
Usun, et matame sellised asjad sageli kuhugi maha,
selle asemel, et lasta Jeesusel end tervendada.
Jumal ütles mulle selle kohta: "Olin kogu selle aja sinuga.
Sa arvasid, et mind pole, aga olin seal kogu selle aja sinuga."
Tänu Jumala Sõnale ja sellele, mida Ta on minu heaks teinud,
tunnen end kui Ta "lemmikloomana".
Rääkige ka sugude teemast,
sest tundus, et uksed te ees olid pikki aastaid suletud,
isegi, et kogesite Jumala kutset oma elus
minna ja kuulutada, õpetada ja teenida inimesi.
Ometi elasite te selle kõik üle, kuniks üks päev kõik muutus.
Muutus see,
et mul oli imeline abikaasa, kes mind alati julgustas.
Mu igatsus oli jõuda kadunud hingedeni,
mispeale Jumal ütles, et pean minema nendeni,
kuna nemad ju minu juurde ei tule.
Nii alustasin oma kodus piiblitundidega.
Pakkudes nii kohvi, küpsist kui piibliõpet,
hakkasid need naised päästetud saama.
Juhtisin 22 erinevat kodust piiblitundi
ja siis alustasime ühe sellisega ka õhtuti.
Kogu see protsess viis mind ka meediasse.
Nii et te astusite sisse uksest, mille Jumal oli avanud -
isegi, et see oli väike
ja te olite ustav ning jätkasite seda tööd.
Mida te tahaks, et inimesed võtaks te raamatust endaga kaasa?
Mõtte, et me ei anna alla.
Siin ma olen - 88,5-aastane,
omades rohkem avatud uksi, kui eales varem,
sest ma olen juba vanem naine.
Islamimaades armastatakse vanemaid naisi.
Milleks siis alla anda, pensionile jääda või taanduda?
Mu käest küsitakse tihti: "Millal sa pensionile jääd?"
ja ma ütlen, et ma juba olen.
- "Mis mõttes? Reisid ju pidevalt ringi!"
"Ma tean, kuid pensionil olek lubabki teha seda, mis sulle meeldib."
Nii et ma teengi seda, mis mulle meeldib.
Seetõttu valmistungi minema veel teatud islamimaadesse,
et pidada seal tervenduskoosolekuid.
Ootan põnevusega, mis Jumalal on varuks.
Tahan öelda inimestele - ärge andke alla!
Ärge jääge kiiktooli, vaid ajage jalad alla!
- Jätkake edasi liikumist! - Just nimelt.
Või nagu Pat ütleb: "Kasuta seda, või sa jääd sellest ilma!"
Just nii.
Miks te enda arvates näete nii paljusid imesid?
Ütlete, et korraldate imedeteenistusi.
Miks Jumal seal nii võimsalt liigub?
"Tervenemine on laste leib."
Inimesed arvavad vahel, et neil pole tervendamise andi.
Samas on Jumala Sõna see, mis tervendab
ja tervenemised köidavad tähelepanu nii isalmi- kui hindumaades.
Ka ateistide seas.
Tervenemine ei sõltu sellest, kuidas sina tunned,
vaid sellest, kes Jumal on.
Nii et, kui öelda inimestele: "Tulge ja saage terveks!"
ja ma riietun-käitun nii nagu kohalikud seda teevad,
siis nad ka tulevad ja saavad terveks ja ühtlasi ka päästetud.
Ja me teeme samas korralikku järeltööd.
Saate Marilyn Hickey' elu ja teenistuse kohta rohkem teada
tema uhiuues raamatus: "Miski pole läbi seni, kuni sa võidad".
Aitäh kõige eest, mida teete! - Aitäh selle võimaluse eest jagada!
Ei jõua ära oodata, mil kuulda te järgmistest seiklustest!
Järgmisena aga vastused te küsimustele,
nii et jääge meiega.
Meenuta hetkeks, mis tunne oli olla laps.
Sa uskusid igat lugu, mida sulle räägiti
ja nägid maailma kui lõpmatute võimaluste paika.
Milliseid lugusid aga maailma orvud usuvad?
Usume, et Piibel räägib ainsat lugu, mis on väärt uskumist.
Usume, et igal lapsel peaks olema võimalus unistada
ja pöörata kõik väljakutsed võimalusteks.
Võimalus seista Jumala tõotustel
ja teada oma kohta maailma suurimas loos.
Neil on veel terve elu ees.
Maailm ühes lõputute võimalustega on nende päralt.
Nad otsivad lugu, mida uskuda
ja meie räägime neile selle loo.
Haridus, toitmine, jüngerdamine, kogukonna muutmine,
hool perede eest ja võitlus inimkaubandusega.
Kas liituksid meiega?
Kinkides lootust ja tõotades armastada.
ORVU TÕOTUS
Sul on kõik, mida arvasid õnneks vaja minevat.
Paljutõotav karjäär,
rohkelt sõpru
ja üha kasvav pere.
Ometi tundub elu kuidagi tühi. Midagi on nagu puudu.
Vaid Jumal saab anda me elule tõelise tähenduse.
Tõeline õnn peitub Tema tundmises.
Avasta, kuidas Jumal saab muuta su elu.
Vaata saadet "Klubi 700".
Valmis küsimusteks? - Väga mitte, aga lase käia!
No siis kinnitage turvavööd ja läheb lahti!
Lynn: "Tundub, et naiste piiblitund, kus käin,
kisub omadega kiiva.
Mõistan, et igal ühel on oma arvamus, aga osad neist on New Age'i laadi
ja üldse kõikvõimalikud.
Usun, et see oleks juhi rida juhtida asjad õigele kursile
ja mõista Piibli põhjal hukka valed käsitlused,
kuid ta ei tee seda.
Andke palun nõu, mida teha?"
Esiteks - ärge mõistke kedagi hukka nende arvamuse pärast.
See ei vii mitte kuhugile.
Nagu öeldakse: "Vaidlused ei vii kedagi taevasse."
Rõõmustage pigem selle üle,
et inimesed käivad koos ja uurivad Piiblit.
Ja kui neil ongi mingi arvamus,
küsige, mida nad ühest või teisest piiblisalmist arvavad?
"Oleme siin, et Piiblit uurida,
nii et vaatame, mida Piibel selle kohta ütleb?"
Nii et las nad avaldada arvamust selle põhjal.
Kellegi arvamuse muutmine on üks raskemaid asju üldse,
mistõttu ärge teie seda tehke, vaid laske neil endil seda teha.
Teie aga olge ise tunnistuseks.
Millest?
Tunnistuseks usust ja armastusest, mis peituvad Jeesuses.
See toimib alati.
Mis iganes õpetust nad ka taga ei ajaks -
kas see toimib nende jaoks?
Teil on midagi, mis toimib.
Jeesusele meeldib tervendada, vabastada, päästa
ja vastata igale inimvajadusele.
Tooge kõik see esile seal piiblitunnis,
muretsemata selle pärast, mida juht peaks või ei peaks tegema.
Lihtsalt olge ise heaks tunnistuseks.
Hea vastus.
- Isegi, et ma polnud valmis vastama, läheb mul üsna hästi.
Just, saad hindeks 5.
Bruce: "Palun nii ööl kui päeval Taevaisa õnnistusi
oma pere ja sõprade üle.
Palun ka Tema juhtimist ja abi oma terviseprobleemi suhtes.
Tänan Teda kogu Tema varustamise eest,
omades samas siiski seda terviseprobleemi.
Kas ma ootan Temalt liiga palju?
On seal piiranguid, kas ja kui palju paluda?"
Bruce, ärge hakake pidama nimekirja kõigest, mida teete.
See ei vii teid kuhugile.
Palvevastused lähtuvad usust.
Jumal austab alati usku ja otsib seda inimestes.
Ühtlasi on Ta me jaoks alati olemas.
Jeesus on juba andnud vastused kõigile inimlikele vajadustele -
sh siis ka te tervenemisele.
Nii et küsige pigem, kas palute kooskõlas Jumala Sõnaga?
Palved tervenemise pärast on alati kooskõlas Jumala Sõnaga,
nii et see on igati positiivne.
Küsimus on ka õigel moel palumises.
Kui küsite: "Jumal, miks Sa mind ei tervenda?",
tekkib küsimus, millist osa ristitööst te ei mõista?
Pigem paluge siis: "Jumal, aita mind mu uskmatuses.
Tahan uskuda ja võtta vastu kõik selle, mille oled juba valmis pannud.
Aita mind mu uskmatuses!"
Vaadake, kas selline lähenemine toob teile läbimurde.
Küsimus pole teie innukuses paluda, vaid teie usus.
Nii et, kui teil on raskusi uskumisega, otsige abi selles osas
ja paluge selle pärast.
Lõpetuseks aga Psalmid 46:11:
Jätke järele ja teadke, et mina olen Jumal,
kõrge rahvaste seas, kõrge maa peal!”
RÕÕM - PÜÜA SEE KINNI!
Kui vajad rääkida kellegagi, kes hoolib,
helista TV7'sse 44 22 227 või kirjuta: palve@tv7.ee
Tõlge: Anne-Ly Raukas