KLUBI 700
Meelelahutaja Kathie Lee Glifford ütleb,
et see, mida ta on sünnist saati igatsenud teha,
seda ta on ka teinud - korraldanud showsid.
Nii usub ta ka, et see, mida lastele meeldib praegu teha,
on võti selleks, mida nad võiks tahta teha tulevikus.
Oma neljandas lastele mõeldud raamatus
julgustab ta lapsi mõistma Jumala unikaalset plaani
nende elude jaoks.
Andes intervjuu me reporterile, oli Kathiel ka midagi vanematele öelda
Tere kõigile!
See polnud muide minu idee.
Kathie tegutseb teles.
Mina kui Annabelli osatäitja kohtun Craig Fergusoni osatäitjaga.
Kathie teeb filme.
Kathie loob muusikat.
Kathiel on ka meelelahutajana käed-jalad tööd täis.
See, mida olen sünnist saati igatsenud teha,
seda olen ka kogu elu teinud - korraldanud showsid.
Mind ei huvitanud ei teadus
ega matemaatika võrrandid.
See polnud kuidagi minu rida.
Aidakem oma lastel leida oma rida,
kui Jumalal on juba nagunii imeilus plaan varuks nende jaoks.
Kathie inspireerib lapsi avastama Jumala imeilusat plaani
läbi oma viimase lasteraamatu "And, mida saan jagada".
Raamat on kirjutatud luulevormis.
Ehk on mu and olla lihtsalt hea,
kandes hoolt mõne looma eest, kelle leian ma.
Ons' mu and ehk tõesti miskit imelist-head
mille abil näiteks laulda ja tantsida saan?
Vestlesime Kathiega New York Citys
NBC saate "Today" stuudios,
et rääkida Kathie projektidest.
Usun, et see, mida lastele meeldib väiksena teha,
ongi see, milleks nad on loodud.
Nägite te seda ka oma lastes? - Nägin. Kohe täiega.
Nad mõlemad on võrratud kirjutajad.
Mu poeg sai stsenaristina magistrikraadi Oxfordi Ülikoolist
ja tal on hetkel Hollywoodis 7 projekti pooleli.
Teda ei peata miski.
Cassidy tahtis juba väikese tüdrukuna
näitlejaks saada
ja ta on olnud kaasas üheksas filmis.
Nii et nad teevad, mida neile meeldib teha.
Ma ei taha, et mu lapsed teeks, mida mina tahan, et nad teeks.
Tahan, et nad teeks seda, mis neile meeldib.
Me piirame oma lapsi liiga palju.
Peaksime laskma neil sirutada tiivad ja tõusta kõrgele,
mitte hoidma neil sabast kinni, et nad oleks need, kes meie tahame.
Jumalal on me lastele palju parem plaan, kui meil endil.
Mulle meeldib juba te raamatu algus, kust kõlab läbi Piibli kirjakoht:
"Oled imeliselt ja kardedatavalt loodud.
Keegi pole sinu sarnane."
Igaüks on unikaalne. - Ole sina ise.
Tänapäeva maailmas on kalduvus olla kangesti ühtemoodi.
Mind on eripaigus üle maailma proovitud suruda kuhugi vormi,
aga ma ei usu, et peaksime seda tegema.
Usun, et peaksime just välja paistma.
Tõsiselt kohe.
Kui Jumal on näinud nii palju vaeva, et luua iga lumehelves omanäoliseks.
Vaatamata lumehelveste lugematule hulgale
pole ükski neist ühtemoodi, kui neid mikroskoobi all vaadata.
Veelgi vähem oleme siis seda meie - kogu loodu kroon.
Esimene kõige unikaalsem sõna on "sina"
ja ütleme seda lastele juba varakult,
sest see toobki arusaamise:
"Wau, ma olengi nii eriline Jumala jaoks!
Ta nägi nii palju vaeva, et luua mind nii eriliseks,
et võiksin teha erilisi asju siin maailmas."
Mitte selleks, et võita Grammysid ja omada pangas rohkelt raha.
Jah, seda võib juhtuda,
aga see on pigem kõrvalnähtus Jumala teede järgimisele oma elus.
Piiblilugu noorest Taavetist, kes võitis ära Koljati,
inspireeris Kathiet kirjutama laste muusikali "Väike hiiglane".
Ühtlasi on sellest ka raamat.
Seal on üks laul "Mis on su kivi?"
Küsimus, mida peaksimegi küsima oma lastelt.
Mitte: "Kelleks sa saada tahad?" vaid "Kelleks Jumal sind on loonud?"
Haara oma kivi ja viska see hästi
Selle loo läbivaks teemaks on oma anni leidmine,
mis pole vaid su enda jaoks,
aga pigem sind ümbritsevate inimeste jaoks.
Nii tõsi. See pole meie jaoks.
Me elame väga "mina, mina, mina"-põlvkonna keskel.
"Kus on minu osa?"-põlvkonna keskel.
"Mul on õigus sellele ja tollele."
Meil pole õigust millelegi.
Isegi õhk, mida hingame ja iga päev, mida elame,
on kingitus Jumalalt
ja me peaks olema tänulikud selle eest,
mitte arvama, et nii peabki olema.
Uskuge mind, pean seda endalegi iga päev meelde tuletama.
Siin ruumis on inimesi, kes on aastaid minuga töötanud
ja peavad mulle vahel meelde tuletama:
"Emps, ära hakka jälle jutlustama."
Ja isegi, kui sa pole kõikse nutikam või kõige ilusam
ja sa ei mahu ettenähtud normidesse,
siis tänu Jumalale, sest sa ei peagi.
Küll aga on üks asi, mida igaüks meist saab anda
ja see on ka see, millega mu raamat lõppeb.
Millised iganes ka su olukorrad poleks -
sa saad jagada Jumala armastust.
Sa saad alati naeratada ja lapsed mõistavad seda.
Saad korraldada kodus tehtud limonaadi müüki,
et toetada raskustes vaevlevat naabri-peret.
Hakka kuskilt pihta. Väikestest asjadest.
Lase Jumalal näidata endale maailma vajadusi
ja aita inimesi.
Sa võid päästa loomi.
Sa võid olla hea mängija
ja anda samas söötmisvõimaluse lapsele,
kes pole kunagi varem saanud palli väravasse lüüa.
Las ta siis lüüa see pall sinna väravasse.
Vot sellised asjad.
See sõnum on tegelikult väga lihtne.
Vahel nii lihtne, et vaatame sellest mööda.
Kathie elab seda sõnumit ka oma raamatu kaudu välja,
annetades neist saadava müügitulu MTÜ'le Lasteabi,
mis tegeleb kuritarvitatud lastega ja kuritarvitamise ennetamisega.
Võrratu raamat võrratu ideega.
"And, mida ma saan jagada".
Imeilus raamat, mis kindlasti meeldiks te lastele
ja mis on tellitav netipoodidest.
Järgmisena aga lugu noorest meeltesegaduses naisest,
kes hakkas uimasteid tarbima.
See paneb sind tundma, et see ongi see puuduv osa.
Miski, mida oled otsinud kogu oma elu.
See on nii tugev ja nii endasse haarav,
et miski pole võrreldav selle üleva tundega, mida see pakub.
Peagi näeme, milleni see "ülev tunne" viis.
Lapsed.
Tahame, et nad kasvaksid üles Jumala Sõna tundmises.
Tänapäeva kiire elutempo keskel vajaksime aga selles veidi abi.
Tasuta Superraamatu piibliäpp kätkeb endas lahedaid asju,
mis lastele meeldivad.
Neil on enam kui lõbus õppida tundma Piiblit,
mängida ägedaid mänge,
vaadata lahedaid videosid
ja avastada Piibli kangelasi.
Jumala Sõna tundmaõppimine on lõbus.
Tasuta Superraamatu piibliäpp
Jennifer oli 16-aastane, kui ta tõmbus täiesti endasse
peale armastatud isa halvatuks jäämist autoõnnetuse tõttu.
Ühtlasi pööras ta selja Jumalale.
Mõni aasta hiljem oli ta küll võimeline jälle midagi tundma -
seda tänu heroiini süstimisest lähtuvale ülevale tundele.
Ta oli meie pere pea.
Ta oli 2 meetrit pikk ja kaalus 115 kilo.
Tugev mees, kes suutis korraga võtta kõik oma kolm last sülle.
Ja siis ei olnud temast enam midagi järgi.
See uudis oli Jenniferile kui noahoop selga.
Ta oli 16-aastane ja jõudis just misjonireisilt tagasi,
kui leidis oma isa ratastoolist eest.
Tänu autoõnnetusse sattumisele jäi ta eluks ajaks halvatuks.
Olin täiesti tuim.
Vältisin iga hinna eest haiglasse minekut.
Arvasin, et kui ma sellega ei tegele, siis võib-olla see polegi tõsi.
Reis oli inspireerinud Jenniferi hakkama misjonäriks.
Nüüd aga kahtles ta kõiges,
mida oli eales uskunud armastava Jumala kohta.
Mõtlesin: "Tõsiselt või?
Seda siis lasedki juhtuda oma lastega, kes Sind tõeliselt armastavad
ja püüavad Sulle head teha?
Kui nii, siis ma ei taha Sinuga mingit pistmist teha."
Jennfiferi ema hakkas kõvasti jooma,
jättes oma kolm tütart unarusse, nii et nad pidid ise hakkama saama.
Ema polnud meie jaoks olemas.
Ta oli üks närvis, muretsev ja ärev ahervare.
Jennfifer lõpetas kirikus käimise ja hakkas sõpradega koos napsitama.
Enamus ta ajast ja energiast kulus siiski kooli peale.
Kogu mu fookus oli koolil.
Täiuslikkusest ajendatuna otsustasin olla edukas ja saavutada, mis vaja.
Ta jõupingutused tagasid talle ülikooli stipendiumi.
Ta oli ülikooliski edukas,
kuid siis - vahetult enne lõpetamist, läksid ta vanemad lahku
ja Jennifer läks isa juurde elama ning tema eest hoolitsema.
Ta lõpetas küll kooli ära,
aga ta joomistest sai regulaarne harjumus.
Ma ei tahtnud kogeda valu ega nutta oma isa või pere pärast.
Ma ei tahtnud kogeda seda kaotusvalu,
mistõttu püüdsingi seda kuidagi summutada.
Siis aga kolis õde nende juurde,
olles katkestanud oma ravi narkokeskuses.
Õde polnud valmis loobuma oma sõltuvusest
ja tiris Jenniferigi sellesse maailma kaasa.
Ta veenis mind kiiresti hiilima öösiti isa tuppa,
et varastada ta tagant heroiini-põhiseid ravimeid.
Jennifer hakkas heroiini ja peagi ka metamfetamiini süstima.
See paneb sind tundma, et see ongi see puuduv osa.
Miski, mida oled otsinud kogu oma elu.
See on nii tugev ja nii endasse haarav,
et miski pole võrreldav selle üleva tundega, mida see pakub.
Jennifer vahetas 6 aasta jooksul erinevaid töökohti
ja oli pahuksis seadusega.
Ühtlasi aga võitles oma sõltuvusega.
Ma põgenesin Jumala eest,
hakates tasapisi lagunema koost'.
Olin täiesti tuim ja ükskõikne kõige mind ümbritseva suhtes.
Jennifer proovis ka mitmeid kordi minna võõrutusravile.
Oli hetki, kus mõistsin, et see pole see, millist elu ma soovin.
Igatsesin hoopis abielluda ja saada emaks.
Omada omaenda peret.
Isegi, et Jennifer oli valmis minema võõrutusravile,
ei pöördunud ta kordagi abi saamiseks Jumala poole.
Miks ma ei mõelnud, et Jeesus võiks mu nö korda teha?
Sest ma ei pidanud Teda heaks.
Ma ei tundnud, et Ta armastaks mind piisavalt,
et korjata kokku mu katkised killud ja panna mind uuesti kokku.
Olin katki ega uskunud, et Ta võiks mind terveks teha.
Jennfier oli 26-aastane - sõltlane ja ilma tööta,
kui tal polnud enam mingeid võimalusi.
Lendasin jälle väga sügavale kuristikku.
Olin väsinud elust ja uimastite tarbimisest.
Väsinud sellest, et mul polnud raha ja ma olin pidevalt pilves.
Väsinud füüsilisest kehvast seisust.
Väsinud tundmast hirmu.
Aasta varem, oma vanema õe pulmas,
rääkis üks Jenniferi tädidest talle tervendusteenistusest Georgias.
Tol hetkel ei arvanud Jennifer sellest midagi.
Nüüd aga tundus see ta ainsa lootusena.
Sinna jõudes kandsin
surnupealuu kujutisega särki ja sõrmust.
Mu juuksed olid süsimustad.
Keegi ütles mulle selle peale:
"See kõik sümboliseerib surma vaimu, mida kannad üle kogu oma keha."
Istusin sealses tunnis
ja kogesin üle pika aja taas Püha Vaimu ligiolu
ning Jumalat ütlemas: "Su aeg on täis.
Nüüd oleme vaid sina ja mina ja tea, et olen igatsenud su järele.
Sa oled mu tütar ja ma tahan sind tagasi."
Jennifer õppis nädala jooksul Jumala armastuse ja väe kohta,
täites oma märkmiku õpetusega, mis muutis ta elu.
Murdusin ja nutsin täiesti kontrollimatult.
Naised kogunesid mu ümber ja kallistasid ning trööstisid mind.
Teadsin, et mu sees on tänu uimastite tarbimisele
deemoneid,
aga ma sain neist selle palve ajal vabaks.
Jennifer pühendas oma elu taas Jumalale,
sai ristitud ning täiesti vabaks uimastitest.
Ta pöördus tagasi koju,
et kanda seal karistust oma eelnevate narkokuritegude eest.
Olles 3 uud vanglas, õppis ta veelgi enam Jumala kohta.
Just seal armusingi uuesti Jeesusesse.
Jah, see sai alguse Georgias,
aga vangis luku taga olles, kus polnud midagi muud teha,
kogesin siiski vabadust ja tunnet, et elu algab uuesti.
Olin vangist vabanedes kui kookonist välja pääsenud liblikas.
Olin tagasi.
Jennifer kolis peale vangist vabanemist
koos emaga Floridasse,
kus ta kohtus 3 kuud hiljem oma tulevase abikaasa Jasoniga.
Pulmapäeval oli isa ta kõrval teda üle andmas.
Täna on Jennifer kahe rõõmsameelse tütre ema.
Näen peeglisse vaadates Jumala ustavust.
Püüdsin täita seda tühimikku ja purunenud kilde oma südames
kõigega, mis on maailmas.
Samas kui vaid Isa, Poeg ja Püha Vaim suudavad seda täita.
Nad tegid seda mu elus
ja ma leian selles tröösti ning kindlust.
Olen täidetud.
Kes iganes sa ka poleks -
me kõik saame osa elu keerdkäikudest.
Igasugu ootamatusi tuleb ette.
Asju, milleks me pole valmis ja mis teevad haiget.
Selleks aga, et ellu jääda ja edasi minna,
kipume me kõike alla suruma ja endasse matma
ja samas enda ümber ka müüre ehitama,
et keegi ega miski ei saaks meile uuesti haiget teha.
Samas mõistmata,
et nii saab meist endist me suurim vaenlane.
Jennifer rääkis nö puuduva tüki leidmisest.
Sa oled ehk täna läbipõlenud.
Tunned, et oled kõike proovinud
ja samas pole valmis avama oma südant ega elu
veel enamale valule ja haavatavusele.
Samas tea, et Jeesus on su puuduv tükike kogu loos
ja sul pole aimugi, millest müüride ehitamisega ilma jääd.
Oled ise need müürid ehitanud ja ainus viis nende lammutamiseks
on mõista, et su enda varud on ammendunud.
AA's öeldakse, et saad abi vaid siis,
kui sul on kõrini sellest, et sul on kõigest kõrini.
Nii et, kui tunned täna lootusetust, üksildust ja suuna puudumist;
tunned, et sul on kõrini sellest, et sul on kõigest kõrini,
siis tea, et Jeesus on su jaoks olemas.
Iga päev ja kõikjal.
Sa ei suuda teha midagi sellist,
mis muutaks sind vastuvõetamatuks Ta jaoks.
Ta muide ootab sind, nii nagu Ta ootas Jenniferigi.
Ehk on täna just see päev, kus Jumal ütleb sulle: "Aeg on täis.
Oled muudkui jooksnud ja jooksnud ära mu eest,
aga nüüd on aeg anda mulle see sama võimalus,
mille oled andnud kõigele muule."
Jumal armastab sind nii väga.
Ta näeb sind ja kõike seda jama, milles oled.
Lastevanematena me näeme,
kuidas me lapsed teevad end ka mustaks
või saavad viga,
aga me teeme nad puhtaks
ja armastame neid sellistena nagu nad on.
Me ei ütle: "Tee end nüüd korda ja katsu olla,
et saaksime rääkida, milliseks me suhe kujuneb."
Jumal on hea Isa.
Ta armastab sind just sellisena nagu oled
ja just seal, kus omadega oled.
Tal on üks plaan ja eesmärk su elu jaoks.
C.S.Lewis on öelnud:
"Jumal "ei mängi" alati turvalist mängu,
aga Ta on hea."
Elu Jumalaga ei tähenda seda,
et sa ei koge enam kunagi valu või pettumusi elus,
aga Ta käib need asjad koos sinuga läbi
ja annab sulle kõik, mida vajad.
Üksi sa seda ei suuda.
Nii et palu Jeesust kohe praegu.
Lase kõigel oma uhkusel, valul ja pettumusel minna
ning alista oma süda Talle.
Tule Ta juurde ja palu järgnevat palvet koos minuga.
Jeesus,
olen muudkui jooksnud ja jooksnud Su eest,
sellega vaid iseennast kurnates.
Nii ütlen Sulle täna:
palun tule mu südamesse ja ellu.
Andesta mulle mu patud nagu oled tõotanud seda teha,
viies need nii kaugele, kui ida on läänest.
Jumal, mul on raske mõista Su armastust,
aga tahan selle siiski vastu võtta, sest ma vajan ja tahan Sind.
Palun, et võtaksid kogu mu mineviku, haigetsaamised ja patu.
Toon need kõik Su altarile
ja palun, et teeksid neist midagi, millel on kaalu.
Anna sellele igavikuline tähendusrikkus,
kui annan sulle kõik need asjad üle ühes nende inetuse ja lootusetusega.
Palun Sind, Jeesus, et rakendaksid oma Sõna,
mille kohaselt Sa pöörad heaks kõik selle,
mille hingevaenlane on mõelnud halvaks.
Ma annan oma elu Sulle, Jeesuse nimel aamen.
Kui palusid selle palve, on üks seiklus alanud su jaoks.
See on see, milleks sind on loodud.
Oled inimlikult jõudnud omadega viimse piirini,
mistõttu panusta nüüd oma suhtesse Jumalaga.
Järgmisena aga lugu uuest filmist,
mille eesmärgiks on algatada üks liikumine.
See on lugu usust ja perekonnast
ja ideest, et kui tuleme kokku, võib uskumatuid asju sündida.
Näitleja ja produtsent Aaron Wolf räägib filmist "Taastades homset".
Sul on kõik, mida arvasid õnneks vaja minevat.
Paljutõotav karjäär,
piisavalt sõpru
ja üha kasvav pere.
Ometi tundub elu tühi. Midagi on nagu puudu.
Vaid Jumal saab anda me elule tõelise tähenduse.
Tõeline õnn saab alguse Tema tundmisest.
Avasta, kuidas Jumal saab muuta su elu.
Vaata "Klubi 700" saadet.
Arvestades me lõhestunud rahvast,
siis mille osas saaksime üldse olla ühel meelel?
Aaron Wolfi uus film "Taastades homset"
just selle küsimuse tõstatabki.
Kas on üldse midagi, mille osas suudaksime olla ühel meelel?
Usun, et vastus on "jah".
13. novembril toimub ülieriline sündmus,
kui esilinastub film "Taastades homset".
Saate jälgida mu teekonda,
kui jõuan tagasi minu jaoks olulisse paika.
Algatame üheskoos liikumise, et taastada homne
igaühe jaoks üle me maa.
See on miski, mis murrab läbi me lõhenemisest
ja toob meid tagasi kokku.
Just seda peamegi tegema, leides üles, mis meid ühendab
Just nagu me lapsepõlve magamistoad.
"Tõeliselt inspireeriv ja liigutav film."
"Südantliigutav ja ajalooline."
"Julge, liigutav, naljakas ja emotsionaalne."
See on lugu usust ja perest
ja ideest, et kui me tuleme kõik kokku,
võib sündida uskumatuid asju.
Loodan, et liitute minuga ja vaatate seda filmi.
Saate nägema midagi erakordset!
Arutelu, kus me kõik saame läbi.
Me leiame üheskoos oma lapsepõlve magamistoad üles.
Või muud lapsepõlve kohad, mis on meile olulised.
Taastades homset
Siinkohal aga tervitame oma saates filmi autorit Aaron Wolfi.
Tore, et olete meiega. - Tõeliselt tore olla siin.
Teie jaoks on tegu väga isikliku filmiga,
aga miks?
Nii isikliku kui veel olla annab.
See algas ühe takistusega tee peal.
Olin abiellumas, aga kuu enne pulmi said need tühistatud.
Olin täiega masendunud.
Siis aga küsis mu rabi mu käest,
kas olen nõus talletama ühe paiga taastamist,
mis on lagunemas koost'.
Olin nõus ja hakkasin 6 kuu pärast tundma,
kuidas see ühendab mind mu usu, mu pere ja mu vanaisaga, kes oli rabi.
Mõistsin sel teekonnal, et olen kui väikeseks eeskujuks
sellest, mis võib ükskõik, millise noorega juhtuda
ja kui oluline on pöörduda tagasi alguspunkti.
Miks see nii oluline on?
Kui pöördume tagasi meie jaoks olulistesse kohtadesse -
oma kogudustesse ehk nö templitesse,
siis oleme korraga ühendatud millegi heaga.
Hoone on lihtsalt hoone,
aga see, mis seal hoones sünnib, teeb meist selle, kes me oleme,
nii et saame minna välja maailma ja muuta selle paremaks paigaks.
Filmi sõnum on kaalukas
ja filmi lõpus ootab vaatajaid ees ka üllatus.
Rabide pojapojad ei peaks kunagi lahkuma.
Mis siis teiega juhtus?
Ma läksin New Yorki filmi- ja näitekooli,
kui olin 19- või 20-aastane
ja see kõik haaras mind endasse.
Siis aga hakkasin avastama, kui võrratu mu vanaisa oli.
Ta oli 19-aastane, kui tuli Natsi-Saksamaalt USA'sse.
Temast on isegi üks metsas tehtud pilt,
kus ta praktiseeris judaismi.
Ta tuli USA'sse, öeldes, et see on kõige ilusam maa üldse.
Ta maabus New Yorgile kuuluval Ellis Islandil,
et leida sealt vabadus.
Ta rõhutas alati seesmise usu olulisust.
Hindan teda täna rohkem, kui kunagi varem,
isegi, et teda pole täna enam elavate kirjas.
Ta tegi midagi, mis on täna olulisem kui eales varem.
Ta tõi inimesed kokku ja liitis neid ühte,
lastes neil kogeda usku ja peretunnet,
taastades seeläbi homset nii meie kui kõigi teiste jaoks.
Rääkige lähemalt sellest filmist. Mida see siis endas kätkeb?
See kätkeb endas ühe vana templi taastamist,
mis oli olemas 1860. aastal - Abraham Lincolni ajal ja tänaseni.
See näitab ka teisi jumalakodasid
ja minu isiklikku teekonda ning oma usu taasleidmist.
Loodan, et see film jõuab kõikidesse kinodesse üle me maa
ja selle asemel, et näitaksime pidevalt kellegi peale näpuga,
sirutaksime hoopis oma käed välja
ja lõpetaksime lootust jagades vihkamise.
Film räägib siis ühest sünagoogist Los Angeleses,
mis ehitati 1860. aastal.
Jah, see alustas tegevust, kui LA's elas...
Kui palju inimesi te pakute? - 20 000?
5 000 inimest.
LA's elas tookord 5000 inimest.
See näitab, kuidas see sünagoog on olnud kui kärbseks seinal
läbi me maa ajaloo
aga ka seda, kuidas see peab seda jätkuvalt olema
ka järgmised 100 aastat.
Meie kui nooremad ameeriklased
ja kui nooremad kogukonna juhid,
peame olema need hääled tuleviku heaks,
sest nagu filmiski öeldud: "Me oleme tuleviku esivanemad."
Nii et me peame suutma seda lootust alal hoida
ja ideed perest elavana hoidma.
Seetõttu tahangi,
et seda filmi vaadataks koos oma vanavanemate
ja tervete peredega.
Usun, et saate kogema midagi erilist, saades taas ka lähedasemaks.
Lausa uskumatu, et LA's on 1860. aastast pärit sünagoog,
mis on erakordne vaatamisväärsus.
See on kohe kui sünagoogide sünagoog.
Imeilus paik.
Mis sellega aga juhtus, et see hakkas hävinema?
Nimetaksin siinkohal kaks sõna: enesega rahulolu ja eiramine.
Minu põlvkond on enesega nii rahulolev,
millest lähtuvalt eiratakse ka pühakodasid.
Ja korraga sa kaotadki koha, mis on nii oluline.
Pidasime seal hiljaaegu sabati teenistusi, mis olid võimsad,
sest hiljutiste vihakuritegude tõttu olid laval erinevate usundite esindajad
kes hoidsid ühtsena kokku.
Just see ongi see, mille eest sellised paigad seisavad -
need on paigad, kuhu tahame oluliste teemade puhul minna;
kui elu läheb raskeks ja igasugu asju tuleb ette.
Me vajame selliseid kohti ja peame hoidma neid alal.
See on meie kui noorema põlvkonna kohus
kanda hoolt selle eest,
et need paigad oleks olemas ka 100 aasta pärast.
See ongi see sõnum -
hoidkem neid alal nii oma usu kui perede pärast
ja oma maa tuleviku pärast.
Me ei saa USA's rääkida enam sünagoogidest,
ilma, et me ei mainiks ära Pittsburghi.
Niipea, kui mainid Pittsburghi,
lähevad kõigi mõtted kohe sünagoogis toimunud tulistamisele.
See on miski, mille osas sooviksin, et mu vanaisa oleks veel siin,
sest ta oskaks seda paremini väljendada.
- Te oskate seda ka väga hästi teha.
Ütlesin tookord, kui see juhtus, et peame algatama ühe liikumise
ja nii tahan selle filmi esilinastusel võtta üles korjanduse,
et toetada kõigi vihakuritegude ohvrite perekondi,
millest Pittsburgh on praegu eriliselt esile tõusnud.
Nii tahamegi toetada selle kõige ohvreid.
See Ameerika, kuhu mu vanaisa kord tuli,
ei olnud see koht, kus oleks tulistatud pühakodades käijaid.
Neid nimetatakse pühakodadeks.
Neid nimetatakse pühakodadeks ja kirikuteks.
Need on paigad, mis on pühad
ja mõte sellest, et me oma inimesed tulistavad neid...
See pole see, kuhu mu vanaisa suurt viha täis Natsi-Saksamaalt tuli.
Ta tuli Ameerikasse, et leida vabadust ja lootust
ja see on see, mida ka me film tahab pakkuda,
et kogeksime üheskoos lootust.
Räägite ka inspireerivast liikumisest. Mida te soovite, et see saavutaks?
Oleme filmi lõpus varunud vaatajaile midagi erilist,
peale mida soovime, et nad läheks tagasi oma kogukonda
ja võtaks üksteist omaks.
Ühtlasi aga pöörduks tagasi oma usu paika.
Olgu selleks siis kirik või tempel.
Või kui keegi on ateist, läheks siiski ja prooviks selle järgi,
sest pühakotta sisse astudes ja sealset vaimsust kogedes
kogete ka maailma parema paigana.
See ongi see liikumine.
Kui me kõik hakkaks taastama oma homseid,
muudame me kõik maailma paremaks paigaks
ja peatame osakesegi kõigest kurjusest.
Mulle meeldib see mõte, et isegi, kui pead end ateistiks...
Tore!
Lõpetuseks aga Psalmid 133:1:
"Vaata, kui hea ja armas on see, et vennad üheskoos elavad!"
Olge õnnistatud ja näeme taas!
Kui vajad rääkida kellegagi, kes hoolib,
helista TV7'sse 44 22 220 või kirjuta palve@tv7.ee
Tõlge: AnneLy Raukas