KLUBI 700
Olete ehk näinud Laurie Harperit filmides,
kuid te ei tunneks teda ära,
sest ta on kaskadöördublandiks osadele Hollywoodi tippnäitlejatele.
Aastaid tagasi, kui Laurie oli 15-aastane,
oli ta rõõmsameelne, aktiivne teismeline,
kellele meeldis iluvõimlemine.
Kuniks ühel peol olles astus ta sisse ühest uksest,
millest välja tulles oli ta hoopis teine inimene.
Staaride kaskadöör Laurie Harper on oma karjääri jooksul teinud läbi
sadu ohtlikke hüppeid, kukkumisi ja kokkupõrkeid.
Selleks läheb tarvis julgust, jõudu ja enesekindlust,
mida tal oli piisavalt, kui ta noorena Põhja-Carolinas üles kasvas.
Iluvõimeline ja uute oskuste õppimine pakkus mulle tohutut rõõmu.
Õhus lendlemine pakkus mulle tohutut rõõmu
ja ma tundsin end selles kindlana.
See kõik aga muutus, kui Laurie oli 15-aastane.
Ta oli ühel peol, kus talle tuttav poiss kutsus ta ülakorrusele juttu ajama.
Selle asemel aga lukustas see poiss ta ühte tuppa,
surus padja ta näo peale ja vägistas ta.
Keegi ei kuulnud ta karjumist.
Lebasin seal voodil ja mõtlesin: "Miks?"
"Miks?"
"Miks see kõik just juhtus?"
"Miks?"
"Miks mina?"
"Minusuguste tüdrukutega ju ei juhtu selliseid asju."
Samas vihkasin ennast selle pärast, et olin läinud sinna tuppa,
teadmata, mis minuga saab sündima.
Vihkasin seda abituse tunnet.
Lauriel oli liiga häbi, et sellest kellelegi rääkida.
Tundsind end
nii kurvana.
Nii kurvana ja samas masenduses kõige juhtunu pärast.
Ma ei teadnud, mida teha, kuid sellest rääkida ka ei tahtnud.
Ma ei tahtnud sellest kellelegi rääkida.
Üha kasvav häbi ja enese vihkamine
pani Lauriet isoleerima end perest ja sõpradest,
mis omakorda viis ta sügavamasse depressiooni.
Depressioon tähendas minu jaoks mõtet: "Milleks üldse ärgata,
kui võid ka sama hästi olla surnud."
Tundsin, et milleks üldse tõusta voodist,
kui oled magades õnnelikum.
Mul polnud mingit lootust.
Seejärel hakkas Laurie end lõikuma.
Vaatasin end peeglist,
võtsin knopkad
ja tõmbasin nendega üle oma põse,
kuni veri oli väljas.
Ja siis ma lõpetasin.
Ma isegi ei saanud aru, miks ma seda teen?
Küllap vihkasin end nii väga,
et kui ma ei saanud surra, tahtsin kogeda kannatust.
Mõned kuud peale rünnakut
rääkis Laurie sellest oma parimale sõbrale,
kuid see usaldus sai kiirelt murtud.
Ei läinudki kaua,
kui inimesed hakkasid mulle mu vägistamise osas
sõnumeid saatma.
See lukustas mind veelgi enam oma tuppa.
Ma ei suutnud uskuda,
et mu parim sõber, keda olin usaldanud,
räägiks sellest kellelegi.
Impulsi ajel neelas Laurie kodust leitud peotäie tablette,
kahetsedes seda niipea, kui oli seda teinud.
Olles need tabletid sisse võtnud,
asendus julge otsus: "Tahan surra!" küsimusega: "Kas ikka tahan surra?"
Nii jooksin allakorrusele ja rääkisin emale kõik ära.
Laurie ema helistas mürgituskeskusesse
ja sai teada, et ohtu pole.
Kuid ta teadis, et Laurie vajab abi,
mistõttu ta viis tütre psühhiaatri juurde,
kes määras talle ravimid ärevuse ja depressiooni vastu.
Olles varem olnud koguaeg masenduses,
muutus mu seisund küll stabiilsemaks,
kuid ravimid ei taastanud mu elurõõmu.
Nii ma siis elasin oma elu,
samas tundmata end seespidiselt hästi.
Ma ei tundnud end hästi nagu vanasti.
Olin otsekui autopiloodil.
Laurie kohtas ühel päeval koolis üht ülikooli tudengit,
kes kutsus teda kristlikule noorteõhtule "Noor elu".
Laurie märkas, et selles tüdrukus oli midagi teistsugust.
Mõtlesin: "Ma pole elus näinud sellist rõõmu nagu sel tüdrukul!"
Ta oli rõõmsamgi veel, kui mina enne vägistamist
ja ma mõtlesin: "Tal on midagi erilist
ja mis iganes see ka poleks, ma tahan ka seda!"
Laurie läks sinna noorteõhtule ja sai teada, mida ta uus sõber omas.
Usku Jeesusesse.
Saades rohkem teada, kes Jeesus on,
hakkasin taas kogema ka rõõmu oma südames.
Mis iganes halba mu elus oli juhtunud,
siis Jeesus armastas mind ikkagi.
Ütlesin: "Jaa Issand, tule mu ellu! Olen valmis.
Olen läinud läbi elu pimedaimast orust,
mistõttu võtan Su täiega vastu!"
Peale Jeesuse vastu võtmist oma ellu kadus ka depressioon.
Selle asemel, et langeda uuesti depressiooni,
ammutas Laurie oma rõõmu ja jõu nüüd Jumalalt.
Jumala ligiolu loob mulle kindluse, et Ta on olemas mu jaoks
ja Ta kaitseb mind.
Laurie sõnul oli ka Jumal see,
kes juhtis ta unistuste tööni kaskadöörina.
Ja ka oma abikaasani - Will Harperini, kes on samuti kaskadöör.
Lauriele on saanud selgeks,
et kui ta otsib eluraskuste keskel Jumalat,
siis ta leiab ka rõõmu.
Olen täna vägagi lootusrikas tuleviku suhtes.
Ma tean, et Jumalal on plaan ja eesmärk mu elu jaoks.
Kõik on muutunud.
Jumal ütleb Jeremija raamatus:
"Sest mina tunnen mõtteid, mis ma teie pärast mõlgutan...
et anda teile tulevikku ja lootust."
Tulevikku ja lootust.
Osad me vaatajad ei koge hetkel mingit lootust.
Lootus näib olevat surnud,
kuid Jumal ütleb: "Ei, ei, mul on su jaoks tulevikku ja lootust.
Su jaoks on midagi imelist ootel juba selleski elus."
See imeline aga algab Jeesusest endast.
Tema on see tulevik ja lootus,
millega kaasneb ka igavene elu ja igavene rõõm.
Võib-olla oled masendunud, võtad tablette, lõigud ennast,
oled õnnetu ja tahad surra,
kuid kõikväeline Jumal ütleb: "Mul on tulevikku ja lootust su jaoks!"
Kui see meeldiks sulle, siis palu koos minuga just praegu,
kutsudes Jeesuse oma südamesse.
Nii et, palu koos minuga just praegu, öeldes: Jeesus,
ma tean, et Sa surid minu eest.
Issand, ma tean, et Sa tõusid surnuist
ja tuled mingi aeg tagasi maa peale.
Issand, ma kutsun Su oma ellu just praegu.
Ma avan oma südame Sulle ja palun, et tuleksid sinna sisse.
Aitäh Sulle Issand!
Aitäh, et oled kuulnud mu palvet.
Ma võtan Su vastu.
Sa oled nüüdsest mu Issand ja ma kuulun Sulle.
Tänu Sulle Issand!
Isa, ma palun kõigi eest, kes just palvetasid,
et Su vägi ja võidmine tuleks nende üle just praegu.
Las nad kogeda Su ligiolu Jeesuse nimel.
Aamen.
Kui palusid seda palvet ja andsid oma elu Jeesusele,
siis helista me kõnekeskusesse ja anna meile sellest teada.
Järgnevalt lugu ärimehest, kes sai 2 päeva jooksul kaks insulti,
olles ise vaid 46-aastane.
See raputus juhtis ta täiesti uue eluni.
Minge kõike maailma ja tehke jüngriteks kõik rahvad
Alguses lõi Jumal taeva ja maa
ning see kõik oli hea.
Ta lõi meid tundma Teda
ja elama üksteisega kui üks pere.
Kuigi Ta armastas igat rahvust, suguharu ja üksikisikut,
pöörasime meie selja Ta armastusele.
Meie patt lahutas meid Temast.
Kuid Ta ei unustanud meid.
Jeesus lahkus taevast, et olla koos meiega.
Ta löödi risti ja Ta suri meie pattude eest.
Ometi tõusis Ta taas surnuist ja elab täna kõige täiega.
Jeesus tuleb taas tagasi ja me ootame seda päeva.
Seniks aga jagame Jumala armastust inglise keeles,
hispaania keeles,
saksa keeles,
ja prantsuse keeles,
et iga inimene võiks leida tee me Päästja, Jeesuse Kristuse juurde.
See on meie missioon,
meie kirg
ja meie tulevik.
CBN'i ESIMESED 50. AASTAT
2007. aastal, enne isadepäeva,
ärkas Mark Moore haiglavoodis,
olles pea kuu aega olnud kunstlikus koomas.
Ta avastas oma peast augu,
mis oli seal tänu elupäästvale operatsioonile.
Endine ärimogul polnud kindel, kas ta hakkab enam kunagi kõndima.
Mark Moore on riigi tasandil tuntud ärimees ja filantroop.
Tema heldekäelisus haiglate ja MTÜ'de osas
on aidanud päästa tuhandete inimeste elusid.
Kuid vaid 10. aastat tagasi
elas Mark ise 2 päeva jooksul üle kaks insulti.
Ta oli vaid 46-aastane ja pidi võitlema oma elu eest.
Samas aitasid need insuldid tal hakata osutama humanitaarabi,
mida ta teeb tänaseni.
Oma raamatus "Usuhoop" jagab ta sellest,
kuidas võimalik elu kaotus aitas tal leida oma identiteedi.
Tere tulemast Mark Moore!
Nii tore, et olete siin! - Suur tänu kutsumast!
Läheme tagasi te elu algusesse.
Te olete pärit 10-lapselisest perest, olles eelviimane neist. - Just nii.
Te pere elas 3-toalises majas.
Eluviisist nagu te tookord elasite, omandasite te erakordse tööeetika.
Tegite kõik, mis tarvis ja tegite seda hästi.
See aitas teil saada ülimalt edukaks nii akadeemiliselt, kui ka ärimaailmas.
Kus te omadega ärilises mõttes olite, kui teid insult tabas?
Olin oma karjääri tipus.
Nii võiks keegi sellest lähtuvalt öelda,
et insult avaldas äärmiselt kahetsusväärset mõju.
Kuid kõige muu mõistes oli see imeline võimalus mu jaoks
võtta vastu Jumal.
Te olite vaid 46-aastane ja heas vormis.
Kogu see lugu juhtus ühe te poja spordiüritusel.
Oli see üllatav te jaoks? Te poleks ju osanud seda oodata?
Ei osanud tõesti.
Olin 46-aastane ja mu vererõhk ning kolesterool olid normis.
Mul polnud suhkruhaigust.
Tegin trenni ja sõin tervislikult.
Ühtlasi ma ei joo ega suitseta.
Nii et, see oli täielik üllatus.
Kui aus olla, siis ma isegi ei uskunud seda.
Vaadates tagasi kogu loole
oli siiski teatud märke, et kõik pole päris korras.
Teil esines ootamatuid peavalusid.
Jaa, tol aastal tekkisid mul tõesti migreenihood
ja mind uuriti 5 kuud, et saada selgust, mis neid põhjustab.
Kuid nad ei saanud selgust.
Kuid mul oli tekkinud verepuudus, mis omakorda tekitas trombi
ja see omakorda kaks insulti.
Te insult oli kindlasti traumeeriv ka te pojale, kes oli koos teiega.
Isa, kes on alati tugev,
pidi korraga kutsuma ema appi, kes helistas ka kiirabi välja.
Kogu see lugu oli nii dramaatiline.
Te ärkasite haiglas pisut enne isadepäeva,
samas, kui te insult oli leidnud aset USA emadepäeval.
Just nii.
Mis tunne oli mõista, et terve kuu te elust oli läinud?
See oli šokeeriv.
Mäletasin viimase asjana arsti sõnu, et mul oli eeldavasti miniinsult
ja mind pidi koju lastama.
Järgmine mälupilt aga oli uudistest kell 4 varahommikul,
kus kuulsin reporterit ütlemas, et tegu on isadepäeva nädalaga.
Ja ma mõtlesin: "Kas tõesti on möödas 5-6 nädalat?"
Naine tuli mind vaatama ja ma küsisin: "Mis juhtus?"
Ta ütles, et olin teinud läbi kaks insulti ja suure ajuoperatsiooni
ja et pikk taastumisprotsess oli ootel.
Olin täiega meeleheitel ja šokis ega teadnud, mida teha.
Kuid õnneks meenus mulle tol õhtul üks piiblisalm,
mida ema oli mulle jaganud, kui olin veel väike poiss.
See oli 1. Korintlastele 10:13,
mille kohaselt Jumal annab meile vaid nii palju, kui suudame kanda
ja Tema abil saame me kõigega hakkama.
See oli teie jaoks ka kui alistumishetk, kas polnud?
Teile meenus see piiblisalm
ja arvestades kõiki neid voolikuid, mis teie sees ja küljes olid
ning seda, et te ei teadnud, mis teiega oli juhtunud...
Te olite väga edukas -
nö A-klassi mees, kes läks ja tegi oma asja ära.
Kogesite te ka viha?
Psühholoogias räägitakse erinevate tunnete kogemisest -
vihast, eitamisest ja hirmust.
Ma tundsin neid kõiki.
Kui olin vihane, siis ka eitasin olukorda.
Kui eitasin olukorda, tundsin samas hirmu.
Ja kui tundsin hirmu, olin ka vihane.
Nii et, kõik need tunded käisid üles-alla.
Mingi hetk aga jõuad olukorraga leppimiseni
ja koged siiski lootust.
Minu jaoks tähendas olukorraga leppimine alistumist
ja lootus oli seotud mu usuga.
Kuidas see alistumine käis?
Parim viis seda selgitada on see,
et kui läbisin oma 2-kuulist taastusravi programmi,
siis mu naine sõidutas mu üks päev koju
ja ma olin maruvihane väheste arengute üle oma seisundis.
Nii et, kui olin esmaspäeval ratastoolis,
ei saanud ma teisipäeval aru, miks ma endiselt ratastoolis olen?
Nii kurtsin oma naisele, et see asi ei toimi
ja ma tahtsin vahetada välja nii oma kõne- kui liikumisterapeudi.
Mu naine aga vastas:
"Kas sa ei arva, et Jumal lasi sul neist insultidest välja tulla,
et näidata teistele, et neist on võimalik taastuda.
Ma tean, et see on raske, aga pead lihtsalt usaldama Jumalat."
See oli mu alistumise võti.
Mõistsin, et pean alistuma Jumalale
ja loobuma kontrollist kõige selle üle.
Kontrollist loobumine ongi kogu alistumise mõte.
Milliseid väljakutseid te kogesite?
Te näete suurepärane välja ja jagate siin meiega oma lugu,
kuid peale kunstlikust koomast väljatulekut
oli teil raskusi kasvõi kingapaelte kinni sidumisega.
Nii oli, kuigi tänaseks olen täielikult taastunud.
Kuigi tookord kaotasin oma vasaku kehapoole tunnetuse,
ei saanud ise oma kingapaelu kinni.
Kui oleksin teid tookord kohanud,
poleks ma 5. minuti pärast te nime enam mäletanud.
Suureks väljakutseks oli ka kõndimine, dušši all käimine, autoga sõitmine.
Kuid tänu Jumala armule saan selle kõigega taas hakkama.
Olete kirjutanud sellest kõigest ka raamatu.
Mida Jumal teile selle kõige läbi õpetas?
Palju asju,
kuid mu usk on tugevnenud tänu sellele teekonnale.
Tean, et peame toetuma Jumalale
ja kui alistuda Talle kõige täiega, võib hämmastavaid asju sündida.
Jumal on mind koguaeg kõnetanud,
lihtsalt ärimaailmas rabades ei pannud ma seda tähele.
Kuid Ta jätkas mu kõnetamist ka selles protsessis,
kuniks hakkasin kuulama.
Ja kui tahtsingi vahel alla anda, ütles Ta alati: "Mark, ära anna alla!"
Ta ütles seda läbi mõne laulu, mu enda naise või mu koguduse.
Kord ühel pühapäeval rääkis pastor sellest,
kuidas Jumal laseb meil vahel minna tormidest läbi,
et seada me kurss õigeks.
Ja just nii mu elus 2007. a. juhtuski.
Kogu see lugu muutis mu elu ja kurssi.
Ma pole küll kunagi kohanud te naist, aga ta on üks erakordne naine!
Loen ta kohta te raamatust ja küsin: "Brenda, kes te küll olete?"
On ta alles üks imeline abikaasa,
kes oli te kõrval keset kõige halvematki.
Ta on imeline.
Rääkides kõigest läbielatust, toon esile 3 asja:
mu usk, mu pere ja mu sõbrad.
Mu pere oli lihtsalt imeline keset seda kõike
ja mu naine võttis seda kui me ühist võitlust.
Küsimus polnud ta mehe insuldis, vaid meie ühises insuldis.
Kõik need 6 nädalat, mis ma haiglas olin,
magas naine mu kõrval tugitoolis, et olla kindel, et minuga on kõik hästi.
Ja kui ma siis hiljem 2-kuulise taastusravi programmi läbisin,
oli ta igal sessioonil minuga kaasas.
3 korda nädalas, 4 tundi päevas.
Istus tagaruumis ja ootas mind, hetkekski nurisemata.
Ajal, mil õppisin uuesti käima ja oma kingapaelu siduma.
Te ei tegutse enam ärimaailmas,
kuid teete midagi muud imelist koos oma naisega.
Rääkige oma tänasest elust.
Peale kahest insuldist taastumist ja kogu protsessist läbi minemist
mõistsin 51-aastasena,
et Jumal oli lasknud mul tegutseda ärimaailmas 30. aastat.
Ta kinkis mulle võrratuid võimalusi ja ma olen väga tänulik selle eest.
Kuid mõtlesin samas:
"Kui Ta annaks mulle veel 30. aastat, teeksin midagi täiesti teistsugust."
Nii jätsin ärimaailma ja täna me aitame teisi.
Oleme tohutult õnnistatud
ja nüüd tahame aidata teisi, tõstes ka neid üles.
Teil õnnestub see igati hästi,
olles inspiratsiooniks teistele.
Mark Moore'i raamat on tellitav internetipoodidest.
Lisaks sellele veel eraldi intervjuu Markiga
ekraanil nähtavalt aadressilt.
Väga inspireeriv lugu, mis iganes raskustes me ka poleks -
Jumal kasutab seda kõike, kui vaid anname Talle võimaluse.
Suur tänu! - Aitäh!
Peagi aga vastused te küsimustele.
Tara küsib: "Kui me sureme ja kohtume taevas oma lähedastega,
kas nad näevad siis samamoodi välja, kui enne maa pealt lahkumist?"
Jääge meiega, et kuulda vastuseid oma küsimustele.
Iga lapse sees
on kangelane,
juht,
sõber,
keegi, kes aitab,
kes teeb seda, mis on õige
ja kes unistab kellekski saamisest.
Kuid nad vajavad selleks meie abi.
Mida küll teha?
Mida küll öelda?
Kuidas end tunda?
Siin tulebki appi Superraamat,
pakkudes moraalseid ja vaimseid tõdesid
olukordade jaoks, millega lapsed kokku puutuvad.
See õpetab Jumala Sõna lastele, keda armastad.
Liitu Superraamatu DVD klubiga, nähes selle kõige uuemaid episoode
ja jagades neid sõpradegagi.
Telli Superraamat juba täna ja vaata, kuidas imed sünnivad!
Vaatate saadet "Kluni 700". Nii tore, et olete meiega!
Danielle Crisp oli töötu üksikema,
kellel sai peagi ka raha otsa.
Danielle'l oli järgi vaid 40. dollarit, kui ta otsustas sealt osa ära anda.
Jumal andis selle talle juba järgmine päev tagasi.
Danielle kaotas mõni aasta tagasi oma töö juuksurina
ja sai vaevu eluga hakkama.
Ei saada endale ja poegadele toit lauale,
käis ta pidevalt toiduabi punktides.
Käisin kogudusest kogudusse, et saada midagigi lauale.
See oli kohutav!
Kuniks Danielle sattus üks päev "Klubi 700" peale.
Gordon rääkis seal sellest, mis juhtub, kui me anname.
See püüdis mu tähelepanu ja ma jäin vaatama.
Peale seda aga Gordon palvetas.
Issand, kõneta neid, kes vaatavad ja teevad oma otsuseid.
Õnnista ja julgusta neid.
Palume seda Jeesuse nimel, aamen.
Kogesin Jumala ligiolu ja kõnetust:
"Võid alustada 20-dollarilise annetusega kuus."
Mul oli üldse vaid 40. dollarit.
Mõtlesin: "Jumal, Sa tead, et mul on vaid 40. dollarit
ja samas suur hulk vajadusi.
Kuid kui oled päris, siis palun ilmuta seda mulle."
Nii saatis Danielle CBN'le 20. dollari väärtuses tšeki.
Järgmine päev tuli üks ta sõber külla ja palus juukselõikust,
makstes talle selle eest 20. dollarit.
Mõtlesin: "Wau! Jumal vastab palvetele!"
See pani mind mõtlema.
Danielle mõistis,
et ta võib usaldada Jumalat kõigi oma palvete osas.
Esimene asi, mis juhtus, oli see, et ma sain tööd.
See sai aasta pärast läbi, kuid siis sain veelgi parema töö.
Parema palga tõttu sain annetada rohkem
ja kui annetasin rohkem, sain ka rohkem õnnistatud.
Täna on Danielle koguduses eelkooliealiste õpetaja
ja kolis ka koos poegadega uude koju.
Jumal on suurem kui oleksin eales arvanud.
Ta suudab kõike.
See on suur asi mu jaoks, et suudan hoolitseda oma pere eest;
et saan olla olemas nende jaoks
ja varustada neid paremini kui eales varem.
Jumalast rohkem pole võimalik anda.
Jumal küsis Piiblis Moosese käest: "Mis sul käes on?"
Daniellel oli 20. dollarit, mis läks laste ja vaeste toitmiseks.
Võrratu!
On tõesti.
Lisaks sellele olid tal ka käärid.
Käärid ehk siis and, mille Jumal oli talle andnud.
Nii et, ta kasutas nii oma raha kui kääre targasti.
Nüüd aga küsimuste juurde.
"Tere Pat! Kui me sureme ja taevasse läheme,
siis Piibli kohaselt kohtume seal oma lähedastega
ja me tunneme nad ära.
Kas nad näevad samamoodi välja, kui enne oma surma?
Mul on olnud kaks nurisünnitust
ja ma pole kunagi oma beebisid näinud.
On nad endiselt beebid või juba täiskasvanud?
Kas me läheme surres otse taevasse
või langeme pikka, sügavasse unne, kuniks Jumal tagasi tuleb
ja meid surnuist üles äratab?"
Jeesus ütles oma kõrval ristil rippunud röövlile:
"Täna saad sa olema minuga paradiisis."
Ei mingit und, vaid otse paradiisi.
Paulus rääkis samuti lahkumisest ja Issandaga koos olemisest.
Nii et, mingit vahepealset varianti pole.
Millised me seal välja näeme?
Üleüldises mõttes pole teada,
kas beebid muutuvad 30-aastasteks ja 85-aastased 30-aastasteks.
- Mulle see viimane meeldiks!
Kuid me oleme seal vaimsed olendid ja meil saavad olema vaimsed ihud.
See kõik on nii auline seal,
et me väljanägemise küsimus ei oma mingit tähtsust.
Kõige olulisem on see, et me peegeldame Jumala au.
Bob: "Olen palju mõelnud sellele, kuid ei saa aru,
mida Apostlite tegudes silmas peetakse,
kui öeldakse, et usklikud kohtusid igapäevaselt,
murdsid leiba ja olid osaduses.
Kas igapäevane leiva murdmine tähendab leivamurdmist?"
Pigem tähendab see koos söömisi.
Lõunat, õhtusööki või mida iganes.
Nad said kokku, sõid ühiselt ja tegid siis kõike muud.
Ma ei usu, et see tähendas igapäevast armulauda.
Anna: "Mu poeg on 2,5 aastane
ja arstide sõnul on tal ahondroplaasia.
Olen palunud ta tervenemise pärast 2014. aastast alates.
Nägin septembris ühe unenäo, kus nägin Jeesust!
Ta ei rääkinud minuga, kuid Ta puudutas mu pead
ja ma teadsin oma südames, et mu poeg on terveks tehtud.
On see võimalik?
Ja kui on, kas võin endiselt kuulutada seda tervenemist ta üle?
Ma ei tea, mida sellest unenäost arvata.
Mida te arvate?"
Teie, kes te ei tea, mis ahondroplaasia on,
siis see on kui selgroo haigus, mis põhjustab ka kääbuskasvu.
Ma tahaks öelda, et hoidke kinni sellest unenäost!
Usun, et Jumal suudab ja täidabki need tõotused ja unenäod,
nii et - hoidke sellest kinni ja vaadake, mis saab!
Lõpetuseks aga piiblisalm Joel 3:5:
"Igaüks, kes hüüab appi Issanda nime, pääseb."
Kõike head!
Mu isa suri enne mu sündi
ja mu ema suri mind sünnitades.
Enne siia tulekut pidin koguaeg töötama,
kuid nüüd saan käia koolis ja õppida erinevaid asju.
Mu uued vanemad ja sõbrad armastavad mind väga
ja mulle väga meeldib siin.
Olles CBN'i partnerid teete teie selle kõik võimalikuks.
Tuhanded inimesed üle maailma saavad uue elu,
kuna olete hoolinud piisavalt, et anda.
Suur tänu kõigile, kes on ka alles hiljuti meiega liitunud.
Te abi saab muutma paljusid elusid,
sest kui aitame üheskoos, saavad ka imed sündima.
Kui vajad rääkida kellegagi, kes hoolib,
siis CBN'i telefoni- ja palvenõustajad on valmis vastama su kõnele.
Helista meile juba täna!
Tõlge: Anne-Ly Raukas