KLUBI 700
Anita koges klassikaaslaste tagakiusu
ja oli vihatud oma kaasmaalaste poolt.
Seda seetõttu, et Anita oli pooleldi juut
ja elas Natsi-Saksamaal.
Nii aeti ta mingi hetk oma kodust välja getosse
ja hiljem ka koonduslaagrisse.
Ma ei suutnud uskuda, kui palju publikut saalis oli.
Kuid niipea, kui muusika algas,
unustasin ma end ümbritseva täielikult.
Ma vaid tantsisin ja tantsisin ning see kõik oli lihtsalt imeline.
Kui aga muusika lõppes, ei suutnud ma uskuda oma kõrvu.
6-aastase Anita esimene balleti esinemine
oli parem kui ta suutnuks ettegi kujutada.
Seda eriti veel seetõttu,
et ta oli juudi tüdruk, kes elas 1933. aasta Saksamaal.
Kuulsin ülevoolavat aplausi ja mõtlesin: "See pole võimalik!"
Publikuks olid ju aarialased.
Sellest oli möödas vaid mõni kuu,
kui Adolf Hitlerist oli saanud Saksamaa kantsler
ja tema rahvust kaitsev antisemitistlik propaganda
hakkas maad võtma.
Nii rääkis ka järgmise päeva ajalehes ilmunud arvustus iseenda eest.
Seal öeldi: "Esitatud tants oli täiuslikult esitatud
ja kõrgemal tasemel kui Anita vanusele kohane,
kuid Saksa rahvas ei taha enam kogeda
juudi poolt pakutavat meelelahutust."
Mu maailm kukkus selle peale kokku.
Hitlerist sai natside eeskõneleja,
kelle sõnumiks oli: "Saksamaa, ärka!"
Anita sündis perre, kus ema oli juut ja isa sakslane.
Ja kuigi teda kasvatati ateistina,
ei läinud see natsidele vähimatki korda.
Sa pidid registreerima end kas juudi või aarialasena
ja ma küsisin emalt, kumba gruppi ma siis kuulun,
sest olin ju mõlemat.
Ema ütles: "Sa kuulud sinna sobimatute hulka."
Tagakius oli peagi platsis ja seda eriti veel koolis.
Väikesed saksa poisid loopisid mind hobuse sõnnikuga
ja tüdrukud lihtsalt peksid mind, kutsudes mind juudi närakaks.
Samal ajal aga pidi Anita kuulutama truudust Hitlerile.
Pidime laulma Saksa hümni
ja seejärel hüüdma: "Heil Hitler!" ("Elagu Hitler!").
Kuid ma tõrkusin.
See lause lihtsalt ei tulnud üle mu huulte.
Kartes natside poolset tagakiusu,
lahutas Anita isa tema emast ja hülgas oma pere.
Peagi peale seda tuli gestapo nende koju
ja viis nii Anita, tema ema kui vanema õe getosse.
Seal kohtas Anita üht töölisklassist Saksa peret,
kes ei jaganud Hitleri viha juutide vastu.
Nad küsisid üks päev: "Kas tahaksid meiega kirikusse tulla?"
Vastasin jaatavalt, sest ma polnud kunagi kirikus käinud.
Kirikul olid suured, imeilusad värvilised aknad,
mis kujutasid Kristuse elu, sündi, surma ja ülestõusmist.
Ma muudkui vaatasin Teda ja olin nii haaratud sellest kõigest.
Midagi juhtus seal minuga.
Kristus tuli mu südamesse ja ellu
ja ma kogesin rahu ja turvatunnet, mida polnud kunagi varem kogenud.
Nii polnud enam vahet, kui raske mul ka koolis oli
ja samuti polnud ka ballett mu jaoks enam oluline.
Olin vahetanud selle millegi palju parema vastu.
Anita ema ja õde pidasid seda vaid fantaasiaks,
kuid Anita teadis, et Jeesus on ehe ja päris.
Nii rääkis ta sellest järgmisel päeval oma sõpradelegi.
Hakkasin nutma ja küsisin:
"Mida ma küll tegema peaks, et nad mind usuksid?"
ja nad vastasid mulle: "Mitte midagi.
Usalda see kõik Jumala hoolde ja lase Temal tegutseda.
Lihtsalt armasta oma ema ja õde
ja kui nad näevad su rõõmu
isegi keset kõiki neid kohutavaid asju, mis on toimumas,
siis Jeesus teeb, mis tarvis."
3. aastat hiljem, 1937. aastal,
hakkas Anita käima luteri kiriku koolis, mis oli juudi lastele endiselt avatud.
Kirikuõpetaja külastas üks päev Anita kodu.
Ta tõi igaühele meist Piibli
ja ütles: "Meil oleks hea meel nähta teid me kirikus."
Ema ütles: "Kas see mitte ohtlik pole? Teid võidaks selle eest kinni panna."
Kuid kirikuõpetaja vastas:
"Kuidas ma saaks mitte aidata Jumala rahvast?"
Nii hakkaski Anita ema käima kirikus,
andes mingi hetk ka oma elu Jeesusele.
Samal ajal püüdis pastor hankida neile viisad,
et nad saaks maalt põgeneda.
Kuid vaid Anita õe viisa jõudis kohale ja ta põgenes Inglismaale.
Järgmisel päeval, 1.09.1939. a. tungis Saksamaa Poolasse.
Adolf Hitler kaasas kogu inimkonna II Maailmasõtta.
Kuna piirid läksid kinni ja olid tugevalt valvatud,
jäid Anita ja ta ema lõksu.
Natsid käivitasid süstemaatilise kampaania
juutide tagakiusuks ja isegi tapmiseks.
Nad põletasid maha kõik sünagoogid ja hävitasid kõik juutide ettevõtted.
Nad tirisid vanu juudi mehi habemet pidi kodudest välja,
panid vankrite peale ja saatsid, kes teab, kuhu.
Anita oli 15-aastane, kui teda sunniti kooli pooleli jätma
ja tegema rasket tööd koos oma emaga.
Nad elasid aastaid pideva hirmu all,
kui gestaapo viis üks haaval ära nii nende pereliikmeid kui sõpru.
7. jaanuaril, 1944. a. tuldi ka Anita emale järgi.
Ma ei teadnud algul, kuhu ta viidi,
kuid siis sain teada,
et Theresienstadti laagrisse Tšehhoslovakkias.
See oli kohutav koonduslaager.
7 kuud hiljem saadeti ka Anita ühte koonduslaagrisse,
kus ta pidi tundide viisi päevas kaevama auke,
mis olid piisavalt sügavad mahutamaks vene tanke.
Kuniks tal tekkis veremürgitus
tänu ravimata jäänud villidele paremal jalal.
Ma ei julgenud anda neile teada, et lonkan,
sest sealne suhtumine oli,
et kui keegi ei sobinud tööd tegema, tehti talle ots peale.
Palusin: "Jumal, anna mulle jõudu."
Anita kohtas seal teisigi, kes armastasid Jeesust.
Meid majutati ühes vanas, räpases lehmalaudas.
Meil oli keelatud üksteisega rääkida,
kuid ajal, mil valvurid olid eemal,
ei saanud me, kes me Jumalat armastasime,
mitte jätta sellest rääkimata.
Tsiteerisime üksteisele piiblisalme.
Eriti Roomlaste 8:28, kus on öeldud, et kõik pöördub kord heaks.
Palusime Jumalalt abi põgenemiseks, kui Ta tõesti tahab, et jääksime ellu.
Olles usaldanud selle kõik Jumala hoolde,
tuli Ta lagedale fantastilise plaaniga.
Jaanuaris, 1945. aastal
taandusid saksa väed vene vägede ees.
Anita ja 4 teist tüdrukut pandi auto peale,
et saata neid ühte teise koonduslaagrisse.
Lastes käiku sigaretid ja veel muud nodi,
mida Anita oli salaja alles hoidnud,
moosisid nad poolakast autojuhti,
et too viiks nad lähimasse rongijaama,
kust oli lahkumas rong,
mida ümbritses suurel hulgal saksa sõdureid.
Anita tegi julge sammu ja lähenes ühele neist,
väites, et nad on kohalikud külatüdrukud,
kes põgenevad venelaste eest.
Küsisin, kas saaksime koos nendega rongi peale?
Ütlesin, et oleme sõja tõttu oma peredest lahutatud
ja kas neil oleks ruumi ka meie jaoks?
Ta vastas: "Me teeme ruumi."
Nad läksid rongilt maha Bautzenis, Saksamaal,
kus Anita otsis ka arstiabi oma väga halvas seisus jalale.
Ta oli endiselt veel haiglas,
kui vene sõjaväelased vallustasid selle linna
21. aprillil, 1945. aastal.
Vaid mõni päev hiljem lõppes kogu sõda Saksamaal.
Haiglast välja saades
rändas Anita küüdiga 5 nädalat mööda Tšehhoslovakkiat.
7. juuniks jõudis ta koonduslaagrisse, kuhu ta ema oli viidud,
saades temaga lõpuks taas kokku.
Me ei öelnud algul sõnagi, sest olime lihtsalt nii rabatud.
Kuniks lõpuks kallistasime, tänasime Jumalat ja nutsime.
See oli järjekordne Jumala imeline ime!
Aasta hiljem emigreerus Anita koos emaga USA'sse,
alustades oma uut elu Minnesotas.
Olles täna vanaema,
jagab ta oma ellujäämise lugu holokausti keskel.
Ime, mille ta paneb kõik Jeesuse arvele,
keda ta kohtas olles ise vaid 7-aastane.
Jeesus ise ütes: "Laske lapsukesed minu juurde tulla,
sest nende päralt on taevariik.
Kui te aga pole nagu väikesed lapsed, ei päri te ka taevariiki."
See nõuab lapselikku usku.
Jumal on imeline Jumal.
Milline erakordne lugu, kas pole?
Ja milline tarkus selles me kõigi jaoks.
Millised iganes ka me olukorrad poleks
ja isegi, et me pole kogenud sama, mida Anita,
siis me teenime ja armastame seda sama Jumalat.
Jumalat, kes tegutseb, kui vaid usaldame Teda.
See on Anita loo sõnum nii sulle kui mulle.
Sinugi elus võib olla mõni olukord, mis seisab kui müürina su ees
ja millest sa kuidagi läbi ei saa.
Või sa vajad vastust, mis tundub samas võimatuna.
Tea siis, et oleme olemas su jaoks.
Me palvenõustajad on vaid ühe kõne kaugusel.
Jeesus ütles: "Kus kaks või kolm on minu nimel koos,
seal olen mina nende keskel."
Palugem siis üheskoos,
et Jumal murraks maha selle müüri, millega silmitsi seisad
ja teeks oma head tööd su elus ning keset su reaalseid vajadusi.
Järgmisena aga lugu veel ühest holokaustis ellujäänust,
kes saab vajaminevat abi ja seda just tänu Klubi 700 vaatajatele.
Tulekul ka lugu
maailmakuulsa Hillsongi koguduse kaasrajajast Bobbie Houstonist,
kes on koos meiega stuudios.
Me kanname liiga sageli endaga mineviku taaka.
Tead ju küll, mis tunne see on.
See mõjutab kõike ja kõiki me elus.
See on alati koos meiega,
meid alla surudes ja meilt tõelist rõõmu röövides.
Kuid see pole Jumala tahe, et jääksime kinni oma minevikku.
Sa võid olla vaba kõigest sellest taagast.
Õpi, kuidas Jumala andestus viib muudetud eludeni
ja uute algusteni.
Võta Klubi 700'ga ühendust.
Ma tean, mis tunne on olla üksik
Olla näljane
Tunda hirmu
Mitte pidada sünnipäeva
Mitte omada oma tuba
või üldse peret, kes oleks enda oma.
Ma olen orb.
Olen orb.
Ma olen orb.
Minusuguseid on maailmas sadu miljoneid.
Meie sinuga aga saame totaalselt muuta kellegi elu!
Me saame muuta orbude elusid.
Palun, et liituksid meiega.
Toeta organisatsiooni "Orvu tõotus".
Võimaldad abi Aasiast Aafrikani ja Ladina-Ameerikast Euroopani,
pakkudes majutust, toitu, haridust, tööalast väljaõpet ja lootust
lastele, kes on üksi või üksi jäämas.
Jeesus ütles, et mida iganes teeme neile vähimaile, seda teeme ka Talle.
Palun toeta "Orvu tõotust"
ja armasta mõnda last juba täna.
Olles peale holokausti ellu jäänud, kolisid Michael ja Veera Iisraeli.
7. a. tagasi oli neil endiselt raskusi hakkama saamisega.
Kuniks CBN koputas nende uksele.
Michael ja Veera on olnud abielus enam kui 60. aastat.
Selle aja sees on nad ka aidanud üksteisel
tulla toime valusate holokausti mälestustega.
Lendavate pommide vilin oli hirmuäratav.
Põgenesime Ukrainast Tadžikistani.
Kogu mu ülejäänud pere aga, kes ei jõudnud põgeneda,
tapeti koos teiste juutidega
ja nende ihud heideti ühte suurde massihauda.
Olin 10-aastane,
kui natsid hakkasid pommitama mu koduküla Moldovas.
Arvasin, et nüüd on kõik.
Samal ajal, kui Veera ja ta pere
aitasid hoolitseda vene sõdurite eest Tadžikistanis,
kannatasid Michael ja tema pere 3-kuulist surmamarssi
Ukrainas asuvasse getosse.
Kaotasin sel teekonnal kogu oma pere,
kuid isa kaotus oli kõige karmim.
Tunnen temast puudust.
Nii Michaeli kui Veera pereliikmete nimed
Yad Vashemi holokausti muuseumis Jeruusalemmas.
Nad kohtusid peale sõda Ukrainas
ja kolisid Iisraeli 1995. aastal.
Michael töötas tänavapuhastajana kuni 70'ndate eluaastateni.
Nende lastel pole võimalik neid aidata,
mistõttu neil on raskusi isegi toidu ostmisega.
Me elame palgapäevast palgapäevani, suutmata säästa midagigi.
Tegin aastaid elektripliidil süüa,
kuid see läks katki ja meil pole võimalik uut osta.
Kui CBN neist teada sai,
ostsime neile uhiuue pliidi koos võimsa ahjuga.
Ühtlasi varustame neid iga nädal toiduainetega.
See on fantastiline!
Oleme tõeliselt tänulikud teie toe ja abi eest!
Oleme tõesti väga tänulikud.
Me pole harjunud sellega, et meile midagi niisama antakse.
Oleme tänulikud kõige eest!
Meil on nüüd kõik, mida eales vajame.
Aitäh!
Aitäh teilegi!
Kui oled Klubi 700 liige, oled osa sellest kõigest.
Kui sa aga pole veel liige, siis liitu meiega.
Ühtlasi on sul võimalus teha ka eriannetus Iisraeli heaks,
mille abil saame aidata inimesi just nimelt Iisraelis.
Paljud ei teagi, et kui oled holokaustis ellujääja
ja pärit Venemaalt, Ukrainast
või teistest endistest Nõukogude Liidu maadest,
siis sa ei kuulu represseeritute alla Saksamaalt.
Kuid me tahame aidata neid inimesi ja olla olemas nende jaoks.
Nii saad olla osa sellest,
olles ka osa me uudistestuudiost Jeruusalemmas
ja dokumentaalfilmidest, mida teeme tõelisest Iisraelist.
Helista meile, kui tahad selles kõiges kaasa lüüa!
Nüüd aga lugu ühest koguduse rajajast,
millel on maailmakuulus ülistusgrupp, mille harud ulatuvad maailma
ja millel on ka oma telekanal.
Bobbie Houston Hillsongi kogudusest liitub meiega,
nii et, jää sinagi meiega.
Iga lapse sees
on kangelane,
juht,
sõber,
keegi, kes aitab,
kes teeb, mis õige,
kes unistab kellekski saamisest.
Kuid nad vajavad siiski meie abi.
Mida ma tegema peaks?
Mida ma ütlema peaks?
Kuidas end tundma peaks?
Siin tuleb appi Superraamat,
varustades lapsi moraalsete ja vaimulike tõdedega,
mis puudutab lastega seonduvaid olukordi.
See õpetab Jumala Sõna lastele, keda armastad.
Liitu Superraamatu DVD klubiga
ja vaata ka uusi episoode niipea, kui need ilmuvad,
jagades neid teistegagi.
Telli Superraamat juba täna ja vaata, kuidas imed sünnivad.
Kui Bobbie Houston rajas ühes oma mehe Brianiga
Hills Kristliku Elukeskuse,
tuli nende esimesele teenistusele 70 inimest.
Tänaseks on koguduse nimi Hillsong
ja selle mõju ulatub juba mitme miljoni inimeseni.
Samas kinnitab Bobbie,
et sel teekonnal on olnud ka piisavalt konarusi ja käänakuid.
Brian ja Bobbie Houston
on Hillsongi koguduse vanempastorid Sydneys, Austraalias.
Kogudus on tuntud oma suurte konverentside
ja elava muusika poolest.
Enam kui 50. miljonit inimest laulab iganädalaselt nende laule.
Nende 40-aastasele teekonnale on jagunud ka väljakutseid.
Tänaseks õitseb aga Bobbie ka naistekonverentside korraldajana.
Oma raamatus "Püsi rajal"
jagab Bobbie teatud verstapostidest, mis on kujundanud ta elu
ja aitab meil toime tulla oma elu tõusude ning mõõnadega.
Bobbie Houston on täna meiega - tere tulemast me saatesse!
Suur tänu!
Oleme aastaid te laule laulnud.
On tõeline au olla siin. - Nii tore, et olete siin.
Te raamat "Püsi rajal"
algab 1997. aastast ühe nö verstaposti hetkega.
Rääkige sellest lähemalt.
Sellest verstaposti hetkest,
kus üks imeliselt hullumeelne naine kõneles mu ellu? - Just.
Olin 15-aastane, kui pöördusin Jeesuse poole
ja ma armastan Teda täiega.
Kolisime Uus-Meremaalt Sydneysse ja kogu see töö oli alles nii alguses.
Ja siis ma läksin ühele naiste üritusele,
jäädes sinna veel pisut hiljaks.
Seal oli üks ameeriklanna, kellel oli prohveti and
ja ta sai väga konkreetse sõna mu jaoks,
mis kätkes endas kõike seda,
mis oli juba me südameis ja mille poole olime liikumas.
Avasin end neile sõnadele,
mis rääkisid tee sillutamisest ja millegi uue rajamisest;
rohkest tööst ja külvamisest,
mis kõik Jumalariigi tööga kaasas käib.
See oli hea algus sellele kõigele.
Kuid see teekond võib olla ka raske.
Nagu Joosepi puhul,
nii võib Jumal anda meilegi mõne unistuse, nägemuse
või sõna kelleltki, mis meid kannab
ja mis aitab püsida rajal ka rasketel aegadel.
Te räägite raamatus ka sellest,
kuidas mõni aasta hiljem te mees helistas teile
ja selle asemel, et öelda, et ta soovib koos teiega lõunatada,
ütles ta, et tal on tarvis teiega lõunale minna.
Mis tol päeval juhtus, mis mõjutas te ülejäänud elu?
See oli äärmiselt mõjuavaldav päev,
millest koorus välja suur hulk aastaid.
Brian on väga aus ja otsekohene,
mistõttu ta tahtis jagada minuga kui oma naisega
tema isa vastu tõusunud süüdistusest.
Ta ise räägib sellest samuti tihti,
kuid tegu oli siis väga tõsise süüdistusega,
mis ostus hiljem ka tõeks,
mistõttu pidime omakorda nende tagajärgedega tegelema.
Olin just samal ajal õpetanud me naisteteenistuse naisi
ja öelnud: "Jumalariigi naised teevad oma vaenlastest hakkliha",
mis tundus ülinaljakas.
Kuid tuginesin selles kõiges
Õpetussõnade 31. peatükis olevale naisele,
kes tõusis kõrgemale kõigist vastuoludest ja raskustest.
Liitsin selle ühte Psalmiga 23, kus Jumal ütleb,
et Ta katab me ette laua me vastaste silme all,
kui raskused tulevad.
Nii et, olin just õpetanud koguduses kõigil neil teemadel
ja siis kuulsin oma mehelt seda kohutavat uudist.
Mõtlesin endamisi: "Pean oma jutluse uuesti üle kuulama."
Jutlustasite seda iseendale ilma ise seda aimamatagi.
Usun, et nii see oligi.
Osad need asjad, millest seal rääkisin
nagu näiteks kuradi rünnakud,
mille Jumal saab võtta ja pöörata meie kasuks.
See on osa te pärandist Jumala tütrena. - On tõesti.
Nii et, see oli osa me teekonnast ühes paljude õppetundidega.
Olles juhtival kohal,
aitavad kõik sellised lood arendada meis kaastunnet ja armu
inimeste suhtes, keda me juhime.
Olete öelnud, et Jumal on osutanud Hillsongi kogudusele
tohutut soosingut,
kuid te olete pidanud selle eest ka tohutut hinda maksma.
On kindlasti väga raske olla kõige selle keskel,
kus nii paljud inimesed saavad osa te elust ja juhtimisest.
See on ikka tohutu vastutus
ja nõuab rohket tarkust navigeerida läbi selle kõige.
Kuidas olete sellega toime tulnud?
See on tohutu õnnistus olla abielus nii erakordse mehega,
kes on ka võrratu juht.
Aegadel, mil me kogudus on kogenud katsumusi, tulekuumust
ja erinevaid väljakutseid,
on Brian alati juhtinud me kogudust tohutu väärikuse- ja tarkusega.
Olen tema tiiva all ja kõrval olles tohutult palju õppinud.
Usun, et kõigil on oma väljakutsed,
sest Jumal tahab tuua oma tõe esile meis,
et Tema on hea ja ustav Jumal, kes on usaldusväärne
ja kes seisab me eest, kui tarvis.
Me vaid avastame seda eriviisidel
sõltuvalt meie kutsest, olemusest ja ka paiknemisest Kristuse Ihus.
Nii on ka meie katsumused olnud teisel tasandil
kui ehk mõnel tavainimesel.
Nii oleme pidanud olema nii avalikkuse ees
kui tulema ka toime selliste kohutavate olukordadega,
millest enne mainisin.
Oleme pidanud tegelema selle kõigega kogu avalikkuse ees.
On see muutnud teid inimestele lähedasemaks?
Ma vähemalt loodan, et on.
Kui mõelda Austraalia kontekstis,
kuigi me kogudus ulatub kaugemale Austraaliast,
siis tavapärane austraallane on jälginud meid aastaid,
nähes kõiki me tõususid ja mõõne.
Kuid loodetavasti näevad nad lõpuks kõige selle vilja.
Ma ei tea, kui palju austraallasi ei käi veel kirikus,
kuid ometi nad imetlevad meid ja me tegusid kogukonna heaks.
Nad teavad, et oleme ehedad
ja see ongi see, mida ka Jeesus ütles - maailm näeb me elude vilja.
Te raamat on usklikele suureks julgustuseks,
et usaldada esmalt Jumalat ja seejärel püsida oma rajal.
Jumal ütleb Piiblis mitmeid kordi: "Jääge püsima!"
Mis on see sõnum, mida te tahaks,
et inimesed te raamatust endaga kaasa võtaks?
Usun, et selle peamine mõte kajastub raamatu pealkirjas -
püsi rajal.
Inimestel on oluline mõista, et nende jaoks on üks rada
ja teekond
ning me oleme teelised.
See on ülioluline teekond,
mida ei saa maha magada ega selle osas kompromisse teha.
Sellega ei saa mängida, sest see on liiga oluline.
Me oleme teel taevakoju.
Brian ütleb ikka, et elu on ühtaegu pikk kui ka lühike.
Kuid see saab üks päev läbi ja me kõik seisame oma Looja ees.
Naisena, emana, pastorina ja ka juba vanaemana
pean oluliseks, et inimesed seda mõistaksid.
Sest kui sa pole kindel, et su jaoks on üks sihtpunkt,
siis miks peaksid ka püsima rajal?
Tänapäeva noored ja tegelikult kogu maailm
on omadega üsna kaotsis.
Kaotsis selles osas, kes nad on.
Nad elavad vaid hetkes, kuid see on ennast hävitav.
Te raamat on kui maakaart - "Püsi rajal",
mis räägib elu, armastuse ja juhtimise väljakutsetest ning ilust ja võlust.
Bobbie Houston on selle kirjutanud.
Te olete aastaid laulnud Hillsongi koguduse laule.
Nii tore, et olite meiega. - Aitäh kutsumast!
Lõpetuseks aga 2. Korintlastele 3:17:
"Ent Issand on Vaim,
ja seal, kus on Issanda Vaim, on vabadus."
Minge kõike maailma ja tehke jüngriteks kõik rahvad
CBN'i ESIMESED 50. AASTAT
Jumal lõi alguses taeva ja maa
ja see kõik oli hea.
Ta lõi ka meid, et võiksime tunda Teda
ja elada kui ühtse perena kõik koos.
Kuigi Ta armastas igat rahvust, suguharu ja inimest,
pöörasime meie selja Ta armastusele.
Meie patt lahutas meid Temast.
Kuid Tema ei unustanud meid.
Jeesus tuli taevast maa peale, et olla koos meiega.
Ta löödi risti ja Ta suri meie pattude eest.
Ta tõusis surnuist ja on täna taas elav.
Jeesus tuleb taas tagasi ja me ootame seda päeva.
Seniks aga jagame Jumala armastust inglise keeles,
saksa keeles,
portugali keeles,
jaava keeles,
et iga inimene võiks tunda meie Päästjat - Jeesust Kristust.
See on meie missioon,
meie kirg
ja meie tulevik.
CBN'i ESIMESED 50. AASTAT
Kui vajad rääkida kellegagi, kes hoolib,
siis Klubi 700 palve- ja telefoninõustajad
on valmis vastama su kõnele.
Helista meile juba täna!
Tõlge: Anne-Ly Raukas