Tervetuloa katselemaan Katselkaa Herran tekoja -ohjelmasarjaa.
Sarja kertoo Jumalan teoista. Herramme ihmeellisistä teoista.
Tässä ohjelmassa haluan kertoa -
Pyhän Hengen eläväksi tekevästä voimasta.
Kun Maria Magdalena, Johanna, Maria ja muut naiset -
olivat käyneet Jeesuksen haudalla -
ja saivat tietää Jeesuksen ylösnousseen, -
niin heidän puheensa näytti heistä turhilta.
Apostolit ja muut opetuslapset eivät ollenkaan uskoneet heitä.
He olivat epäuskon hengessä. He eivät nähneet mahdolliseksi, -
mitä oli tapahtunut. Mutta nämä naiset uskoivat.
He olivat saaneet nähdä ja kokea jotain ihmeellistä. Halleluja!
Sitten kaksi miehistä, jotka olivat olleet koolla, -
kun naiset olivat tulleet kertomaan ilosanomaa, -
kävelivät Emmauksen tietä.
Siellä he kohtasivat henkilökohtaisesti Jeesuksen.
Mutta epäuskon tilassa heidän silmänsä olivat niin sokeat, -
etteivät he tunteneet Jeesusta. Ei tunteneet Jeesusta Jeesukseksi.
Vasta sitten, kun he pyysivät Jeesusta sisälle -
ja mursivat leipää talossa, silloin he tunnistavat Jeesuksen.
Hänhän on Jeesus. On ihmeellistä, kun silmät avataan.
Uskon silmät aukeaa hengellisesti sokealle ihmiselle, -
kun ei voinut ymmärtää, että Jumalan mahdollisuudet -
voivat olla näin ihmeelliset. Ne ovat rajattomat.
Kirjoitimme 'Ihmeellinen iankaikkinen elämä I' kirjassa, -
että kun meidän mahdollisuutemme loppuvat, -
Jumalalla on niitä tuhansia sen jälkeenkin.
Me ihmiset joskus sokeudumme näkemästä -
mahdollisuuksia, joita Jumalalla on.
Jos tuntuu, että elämäsi on umpikujassa, -
niin Jeesuksella on vielä ihmeellisiä mahdollisuuksia senkin jälkeen.
Herran teot ovat ihmeellisiä.
Nämä kaksi miestä sanoivat myöhemmin: -
"Eikö sydämemme ollut meissä palava?"
Siinä hetkessä heidän sydämensä ei ollut palava.
Mutta voi, jos sinun ja minun sydän saisi olla alituisesti palava.
Kerran olimme Italiassa. Eräs sisar oli todella epäuskoinen, -
että miten meidät oli lähetetty sinne Jumalan kutsumina.
Hänellä oli rajoittunut käsityskyky lähetystyöstä.
Hän ajatteli, että lähetystyössä pitäisi osata tätä kieltä.
Emme tulleet jäädäksemme, kutsumuksemme oli kulkea -
ja mennä eteenpäin. Mutta hän ajatteli, -
miten Jumala voi lähettää Italiaan ihmisen, joka ei osaa italiaa.
Ystävä, ei näitä rajoja ole olemassa. Jumala voi käyttää sinua, -
antaa vaikka italiankielen todistaaksesi, jos tahtoo.
Näitäkin ihmeitä on tapahtunut. Mutta tämä sisar oli epäuskoinen, -
ja sai epäuskon melkein meihinkin valettua epäuskollaan.
Mutta sitten kävi niin, ettemme vähään aikaan päässeet -
käymään tuossa seurakunnassa.
Vasta noin kahden kuukauden jälkeen pääsimme.
Emme käyneetkään srk:ssa, vaan pääsimme kaupunkiin käymään.
Herra puhui, että tulemme tapaamaan tuon naisen. Niin kävi, -
että kaupungin keskustassa kävellessämme hän tuli vastaan.
Hän sanoo meille: "Anteeksi". Hän luuli, ettemme olleet tulleet, -
koska olimme pettyneet hänen epäuskoon, mutta se ei ollut syy.
Emme vain olleet päässeet käymään.
Hän siinä kertoo meille, että on pahoillaan sanottuaan niin.
Hän sanoi kaipaavansa Pyhää Henkeä.
Hän ei ollut täyttynyt Pyhällä Hengellä. Me rukoilimme sitä.
Lähdimme pois ja myöhemmin hän laittoi viestiä, -
että hän sai täyttyä Pyhällä Hengellä.
Kiitos Herralle. Pyhä Henki on uskon henki.
Ap.t. 20:8-10: "Ja monta lamppua oli palamassa yläsalissa, -
jossa me olimme koolla.
Niin eräs nuorukainen, nimeltä Eutykus, istui ikkunalla, -
ja kun Paavalin puhe kesti niin kauan, vaipui hän sikeään uneen -
ja putosi unen vallassa kolmannesta kerroksesta maahan; -
ja hänet nostettiin ylös kuolleena.
Mutta Paavali meni alas, heittäytyi hänen ylitsensä, -
kiersi kätensä hänen ympärilleen ja sanoi: -
"Älkää hätäilkö, sillä hänessä on vielä henki"."
Paavalissa oli myös henki, Pyhä Henki, uskon henki.
Hän näki asioita, joita ei voi luonnollisin silmin nähdä.
Tuossa hetkessä Paavali sai nostaa nuoren miehen ylös.
Kuolleen miehen elävänä. Ihmeellistä.
Raamatunkohdassa minua puhutteli, että oli monta lamppua palamassa.
Se kuvaa kuin uskon lamppua meissä uskovissa.
Olemme kuin lamppuja tässä maailmassa, kun Jeesus meissä on.
Oli monta palavaa lamppua, mutta yksi nukahti.
Niin voi käydä meille, että joku on nukahtanut uskossansa, -
vaikka olisi täyttynyt Pyhällä Hengellä. On käynyt niin, -
että on tullut uneliaisuus ja uskon henki on kuollut.
Mutta Paavali näki: "Älkää hätäilkö, hänessä on vielä henki."
Luen Ihmeellinen iankaikkinen elämä-kirjastamme, -
joka on TV7:n kustantama. Olemme kirjoittaneet kaksi kirjaa.
Ne saa TV7 kaupasta.
Luen pienen pätkän, missä kerron siitä, -
kun Jumala antoi minulle ensimmäistä kertaa elämässä profetian lahjan.
Toin profetian omaan elämääni.
Se tapahtui Veli Taivaallisen kokouksessa, -
kun hän rukoili puolestani.
Kun lähdimme kokouksesta kotiin, kirjoitin näin:
"Kun olimme lähteneet kokouksesta, aloin kertoa Niinalle, -
minkä sanoman Herra oli minulle juuri puhunut. Ei Niina sitä epäillyt, -
mutta ihmeelliseltä nuo asiat äkkiseltään kuulostivat.
Kun Jumalan teot kohtasivat todellisuutemme, -
järkemme ei kykene sulattamaan niitä, ja silloin tarvitaan uskoa.
Usko yltää sinnekin, mihin ihmisen vajavainen ymmärrys ei yllä."
Niin on, kun Pyhä Henki synnyttää meissä elävän uskon, -
niin ihmeet ja merkit seuraavat niitä, jotka uskovat. Aamen.
Minulla on muisto matkasta, jolla olemme olleet -
kahdestaan puolisoni kanssa.
Se oli hyvin suljettu maa.
Eikä siellä oikeastaan pystynyt tekemään evankelioivaa.
Mutta Jumala kyllä tietää, kun muurissa on aukkoja.
Hän tietää, milloin pystymme puhumaan. Hän ohjaa meitä.
Olimme yöpymässä majoituspaikassa, -
jossa meillä oli oma huone.
Alkuillasta, kun menimme nukkumaan, muut jäivät iltaa viettämään.
Olimme asettuneet sänkyyn ja valot oli laitettu pois. Odotimme unta.
Joku saapui huoneeseemme, aukaisi avaimella ilmeisesti oven -
ja laittoi eteiseen valot päälle.
Me säpsähdimme pystyyn, että mitä tapahtui.
Samassa se, mikä oli tullut, poistui.
Emme voineet Akin kanssa muuta kuin rukoilla.
Pidimme käsistä kiinni toisiamme. Sähkötimme, nyt vain rukoillaan.
Yö oli todellakin rukousten yö.
Aina kun ajattelin, että nyt voisi hellittää ja alkaa nukkumaan, -
niin aina siellä ikkunassa heilahti valonheitin.
Tai valonheittimen valokeila. Se valaisi koko huoneemme.
Taas aloin rukoilla. Kun meinasin vaipua uneen, -
niin taas se valo kiersi valaisten huoneemme.
Se oli todella pelottavaa.
Mutta se oli myös raskasta, ahdistavaa ja epätietoista.
Mitä tapahtuu? Mitä tulee tulemaan? Matkamme oli päättymässä.
Kohta pääsisimme kotiin, jos Herra soisi, -
mutta kaikki tämä oli niin outoa, etten tiennyt, mitä tässä käy.
Mutta kiitos Herralle, -
joka on kanssamme läsnä ihan kaikissa vaikeuksissamme.
Herra Jeesus oli itse kanssamme. Hän antoi rukousten tulvia yön aikana -
Hänen puoleensa ja kohota Hänen eteensä.
Hän siunasi meitä. Hän on voimallinen.
Kun olin aikani tai koko yön rukoillut, niin vihdoin aikaisin aamulla, -
kun olin varmaan uneen vaipumassa, puhelin soi.
Oli kuin olisin valvonut koko yön.
Olin niin onnellinen puhelimen soimisesta.
Tiesin siitä, että aamu on tullut.
Muistan aina, kun hän puhelimen toisessa päässä soitti, -
että nyt pitäisi herätä. Matkamme jatkuu.
Hän halusi koota porukan hereille ja valmiiksi.
Olin niin iloinen, sydän oli täynnä rakkautta häntä kohtaan, -
että olin: "Ai sinä, huomenta."
Kaikki ilo ja rakkaus valtasi yhdessä lauseessa koko äänensävyn.
Hän oli hämillään toisessa päässä, että miten joku voi olla -
näin onnellinen näin aikaisin aamulla.
Ei hän tiennyt, mitä olin käynyt läpi.
En tiedä, tiesikö hän Jumalasta, elävästä Jumalasta, -
joka oli kanssani sen yön ollut. Kiitos Herralle.
Minulla oli aikaisemminkin toisessa paikassa samanlainen kokemus -
hänen kanssaan. Olimme olleet vaikeassa tilanteessa, -
paikassa, josta en tiennyt, pääsemmekö eteenpäin, -
ulos, vai mitä tapahtuu meille.
Mutta kun pääsimme sellaisesta rakennuksesta ulos, -
kaikki pimeys ja pelko jäi taakse.
Pääsimme ulkoilmaan. Alkoi satamaan älyttömän isoja -
valkoisia lumihiutaleita.
Katselin niitä. Tuntui, että sade alkoi samaan aikaan.
Ajattelin, että kuka muu voi antaa tällaisia lumihiutaleita.
Kuka on avannut lumen varastohuoneen oven?
Kuka on tehnyt näin kauniita hiutaleita?
Kuka on pukenut nämä valkoiseen? Kuka on tehnyt valkeuden, -
joka peittää kaiken lian ja loskan alleen?
Näin vain Jumalan armon osoituksen siinä kaikessa lumisateessa.
Silloinkin tämä lähimmäinen oli siinä rinnalla.
Kun huokaisin siinä -
lumisadetta ihastellen, niin hän varmasti ymmärsi, -
että näin todella jotain valtavan kaunista.
Hän sanoi: "Oletpa sinä romanttinen."
Tiedä siitä.
Mutta Jumalan katseleminen saa meidät loistamaan -
Hänen kirkkauttaan.
Jotka Häneen katsovat, ne säteilevät iloa.
Ystävät, katsellaan Herran tekoja.
Tekstitys: Satu Patovaara