PEOPESAL
Tere tulemast vaatama taas "Peopesal"saadet,
kus jätkame Matti'ga
eelmine kord pooleli jäänud huvitavat jutuajamist.
Püüame ses teemas täna veelgi enam sügavuti minna.
Rääkisime eelmine kord sellest, kas inimene on loodud,
või arenenud suure paugu ja evolutsiooni tulemusena
kaladest, ahvidest või kellest-millest iganes muust.
Kuid enne, kui jätkame, tahaksime paluda üheskoos.
Püha Jumal,
täname Sind selle eest, et Sina oled Sina. Et Sa oled Jumal.
Sa oled kõikväeline ja võimas,
lubades samas meil tulla Su palge ette
tühistena nagu vahel oleme, ühes oma vajaduste ja abitusega.
Samas Su lastena teame, et võime tulla Su palge ette
ja paluda Su käest asju, mis on meie jaoks elus tähtsad.
Samas aga panna tähele sedagi, kuidas Sa Isana tahad meid juhtida
ja juhatada sel eluteel, et me võiks tuua au Su nimele.
Et me võiks keset seda saavutuste ja nõudmiste maailma leida oma koha
omades samas Su lastena seda imelist eesõigust
olla osa sellest imelisest maailmast, kus on ka palju ilu ja kirjeldamatut,
nii nagu Sa seda isegi oled, püha Jumal.
Tänu Sulle, et oled täna siin koos meiega.
Jeesuse nimel, aamen.
Jäime eelmine kord väga huvitava teema juures pooleli,
kus ütlesid, et oled palju enamat, kui vaid teadlane.
Ja et usk on sinu jaoks niivõrd tähtis,
et peegeldub ka sinu igapäevastes palvetes.
Ühtlasi on see tervendanud su pikaaegse abielu
ja teil on ka oma kodused palvegrupid.
Räägi pisut oma usuelust.
Sellest, kuidas sinust usklik sai
ja kuidas oled jõudnud sinna, kus täna oled?
Kasvasin 50-ndatel aastatel üles igati tavapärases ja korralikus peres,
kus küll austati kristlikke väärtusi,
kuid ei mindud samas sügavamale neis.
Samas arenesin ise vaimulikes asjades,
võttes osa kooli hommikustest palvustest
ja teadsin peast Jaakobi poegade nimesid.
Ühtlasi käisin koos koolirahvaga igal laupäeval kirikus,
jõudes sealt otse direktori kabinetti, kuna segasin neid jumalateenistusi.
Edasi läksin Tehnikakõrgkooli, õppides seal biokeemiat.
Mu tolleaegne kihlatu põrkas aga kokku kristlastega
ja Jumal võttis ta rajalt maha,
lastes tal kogeda ehedat patutunnetust,
mis minu jaoks oli tol ajal täiesti võõras sõna.
Olin just hiljaaegu tulnud sõjaväest,
me olime kihlunud ja kõik oli nii päikseline,
nii et oli kummaline, kui keegi korraga patust rääkima hakkas.
Seetõttu reageerisin sellele üsna jõuliselt,
mõistes igati neid, kes seda sama teevad.
Me tülitsesime ja vaidlesime selle usuteema üle pea terve aasta.
Käisime üks aasta Norra reisil
ja kui mu pruut siis Piiblit luges, viskasin selle ärritunult telgist välja.
Temast aga sai usklik ja ta elu muutus täiega.
Samas oli tal seeläbi ka midagi, mida mul polnud.
Seetõttu otsustasingi, et pean kogu teemat lähemalt uurima.
Lugesin 1969.a. lugematul hulgal kristlikku ja vaimulikku kirjandust.
Uurijana pididki ju uurima kõike.
Kõige selle tulemusena veendusin kahes asjas:
1. Ma olen patune
ja polegi nii hea, kui arvasin end olevat.
2. On olemas Jumal, kes võib sind sellest seisust päästa.
Nii teadsingi millalgi 1969.a. sügisel, et minust on saanud usklik.
Räägime pisut patu mõistest.
Kasvõi ainuüksi seepärast, et tänapäeval ei räägita sellest palju
ja ma olen olnud isegi olukordades, kus patust rääkimine on ära keelatud.
Mis on juhtunud arusaamaga patust?
On sellega juhtunud sama, nagu arusaamaga teadusest?
Esiteks peetakse seda millekski vanaks ja aegunuks.
Kui ma ise alles noor olin, viitas patt mu jaoks teatud tegudele.
Ei tohtinud juua ega suitsetada, ei tohtinud seda ega toda.
Mis ühtpidi muidugi vastab ka tõele.
Kuid Piibli seisukohalt tähendab patt Jumalale selja pööramist
ja Tema täielikku põlgamist.
Jeremija raamatus on öeldud,
et Ta kutsus rahvast, aga keegi ei võtnud kuulda.
Ehk kui ma näiteks sirutan sulle käe, aga sa pöörad mulle hoopis selja,
siis see on ülim põlguse väljendus.
Nii ütleb ka Piibel,
et inimene pöörab selja kõikväelisele Jumalale,
kes on meid loonud.
Me näeme seda ka Jeesuse puhul,
kes tuli nö omade juurde, aga omad ei võtnud Teda vastu,
vaid tahtsid Teda tappa.
Nad vihkasid Teda ja lõid Ta risti.
Mõte Jumalast peitub selles,
et inimene tõugatakse troonilt, kus ta nii väga ise istuda tahab,
valitsedes ja määrates kõike.
Kuid siis peab ta tõdema,
et hoopis keegi teine on elu tegelik keskpunkt,
keda tuleb teenida ja kummardada.
Kuna aga ristiusu tähtsus on hääbumas,
peetakse ka pattu ja sellega seonduvat aegunuks.
Samas süütunne jääb ja inimene ei pääse selle eest kusagile
Sest Piibel ütleb,
et Jumal on pannud oma seadused iga inimese südamesse.
Roomlaste kirja 2 ptk's on öeldud,
et me oma südametunnistus annab tunnistust me süütundest.
Me ei pea isegi teadma kõiki neid käske-keelde,
sest me teame neid oma südames juba niigi.
Iga inimene teab, et kui ta rikub näiteks abielu,
siis ta käitub valesti.
Või kui ta varastab, siis ta teeb valesti.
Või kui ta petab maksude maksmisega, ta eksib.
Nii et see on juba kodeeritud me sisse ja me oleme teadlikud sellest.
Mäletan, kui lugesin kord üht Francis Schaeffer'i raamatut,
mis täiega raputas mind, sest seal oli üks selline mõte:
"Kui inimene seisab kord Jumala ees ja Jumal küsib ta käest:
"Kas oled pidanud kinni omaenda moraali normidest?",
siis kõik vastavad: "Pole suutnud pidada neidki!
Olen rikkunud omaendagi moraali norme."
Inimene kannab endas süütunnet, mis väljendub mitmel erineval moel:
masendusena, lootusetusena,
meeleheitena, millena iganes...
See on huvitav, et eitades pattu ja süütunnet,
inimene just langebki selle patu ja süütunde alla,
sest ta ei leia neist mingit väljapääsu.
Ehk siis see, mida me eitame, hakkab hoopis vaevama meid.
Kui me aga mõistaks, et süütundest leidub väljapääs;
et Jeesus Kristus on meie päästja, vabastaja ja pattude lepitaja
ning ka armu andja,
siis see oleks ikka tohutu kergendus teada,
et me ei pea jääma selle süütunde sisse,
seda kuidagi peites ja varjates.
Nii nagu tänapäeval väidetakse, et mingit süütunnet pole olemas
ja pole vaja inimesi süüdistada.
Kuid süütunnet eitades me jääme hoopis sellesse kinni
ega saa sellest enam lahti.
Süütunne on igati olemas ja ka iga reaalsuse tegelik osa.
Väikeste laste puhul on seda eriti kerge näha.
Mul on 5 lapselast
ja kui ma neid karistan,
siis nad teavad, et see on nende eksimuste eest.
Mida vanemaks aga inimene saab, seda enam ta ka kalgistub
ega pane enam oma süütunnet nii palju tähele.
Kui ma küsiksin 6-9 aastastelt lastelt, ons' nad kunagi midagi valesti teinud,
tõstavad nad kohe käe ja ütlevad: "Oleme!"
Nad teadvustavad seda,
et inimene on oma loomu poolest ekslik.
Seetõttu peame õpetama oma lapsi käituma õigesti,
kuna nad oma loomu poolest ei tee seda.
Ma tean isegi ühte koera, kes tunneb süütunnet!
Temast on kohe näha, kui ta on millegagi hakkama saanud.
No meie koer on samasugune.
Üks osa süütunde maha vaikimisest on seegi,
et me ei taha näha oma nõrkusi, halbu külgi ja paljut muud
kasvõi ainuüksi oma enesetunde pärast.
Sest me kardame, et see muserdab meid lõplikult.
Samas aga ei taha ka me uhkus alistuda ja alanduda tunnistama,
et me polegi nii täiuslikud.
Kuna me "täiuslikkus" on kui fassaad ja ellujäämise mehhanism.
Sõna "enesehinnang" on üks selline kaasaegne, humanistlik keelekasutus,
mis püüab inimest omaenese jõus kõrgemale upitada.
Kui on tegu terve enesehinnanguga,
siis see tugineb Kristusele, Tema andestusele ja tundmisele.
Vaatasin internetist ühe Kanadast pärit naise saadet
"Death is not dying" (eesti k "Surm ei tähenda suremist").
Ta seisis seal 600 naise ees
ja tal oli jäänud elada vaid 6 nädalat, kuna vähk oli ta täiesti ära söönud.
Ta ütles aga oma saates,
et ta ei määratle end mitte vähihaigena,
vaid Kristuse kaudu.
Ta ütles: "Ma olen suremas", mis puudutas väga paljusid,
kuid lisas seejärel: "Aga nõnda samuti olete teiegi!"
Ehk siis me kõik sureme üks päev,
kuid me püüame eitada seda reaalsust.
Kui me ei sureks, oleks hoopis teine teema,
aga me sureme.
Olen näinud nii mitmeid inimesi, kes on surmale nii lähedal
ja sel hetkel purunevad kõik valearusaamad ja arvamused.
Inimene võib veel nädal enne naerda selle kõige üle,
kuid korraga see kõik muutub.
Mul endal on 2 korda olnud vähk
ja ma olen ka muudes olukordades olnud surmale väga lähedal.
Seetõttu peab tõdema,
et taoline reaalsus on vägagi kainestav.
Sa hindad oma väärtused ümber
ja mõistad, mis on elus tegelikult tähtis ja mis mitte.
Rääkides humanismist
ja arusaamadest enesehinnangu kohta,
siis kristlikus teraapias räägitakse sellest,
et enesehinnang sõltub
oma heade ja halbade külgede mõistmisest.
Piiblis on öeldud, et ärge arvake endast liiga palju,
mis originaalis tähendab
nii oma heade kui halbade külgede tunnistamist.
Mis aga me tervisesse puutub,
siis ka psühhoterapeudina olen seda meelt,
et kui oleme Kristuses, siis oleme ka terved.
Ehk siis inimene on just täpselt nii terve,
kui palju ta on juurdunud Kristusesse.
Sest vähemalt see osa on siis temas terve.
Kõik muu aga vajab siis nägemist ja tegelemist.
Kuid seegi ei tule tänu me oma jõupingutustele,
vaid Jumala tööle allumisele, mida Ta me sees tahab teha.
Ütleb ju Roomlastele 12:3, et me ei tohiks mõelda üleolevalt.
Me võime muidugi mõelda, et ma oskan seda, toda ja kolmandat
ja selles pole midagi halba.
Ma olen ka oma valdkonnas hästi tuntud,
kuid see pole see, mis määratleb mind inimesena.
Minu määratlus peitub Jeesuses Kristuses.
Oma loomult aga oleme me kõik patused
ja sellest ei pääse ei üle ega ümber.
Mainisid enne, et kannatused on puhastav kogemus.
Käisime oma koduses piibligrupis läbi Johannese 11 ptk'i,
kus on Marta, Maarja ja Laatsaruse lugu.
Jeesus lasi Laatsarusel surra,
nii et nii Laatsarus kui teda ümbritsevad inimesed
kannatasid.
Kuid Jeesus ütles, et Ta tegi seda ainuüksi seetõttu,
et Jumal saaks kogu selles olukorras kogu au osaliseks.
Ehk siis, kui läheneda kannatustele ja raskustele õigesti,
me mõistame, et need tulevad meile tegelikult kasuks.
Ehk siis selles peitub võimalus kas muutuda kibestunuks-pettunuks,
või näha neis raskustes võimalusi, mis muudavad nii mõndagi su elus.
Sa oled samas ka teadlane - usklikust teadlane,
nii et räägime pisut ka teadusest ja kaasaja inimeste arusaamadest.
Tsiteerin siinkohal Voltaire'i:
"Kogu loodu hüüab kõval häälel, et on olemas ülivõrdes tarkus,
piiritu vägi ja imeline kord.
Kõik see kuulutab meile, et oleme sellest sõltuvad."
Siinkohal meenus Roomlastele 1:20, kus on öeldud:
"Tema nähtamatu olemus, tema jäädav vägi ja jumalikkus
on ju maailma loomisest peale nähtav, kui mõeldakse tema tehtule,
nii et nad ei saa endid vabandada."
Enne seda salmi öeldakse veel, et Jumal on ilmutanud end inimestele.
Ehk siis rääkides sellest, et igal inimesel on südametunnistus
ja ka võime teha vahet õige ja vale vahel -
seda muidugi juhul, kui see pole juba hävinud,
siis kõige selle põhjal piisab juba ainuüksi sellest,
kui vaadata enda ümber ringi ja mõista,
et see kõik pole saanud sündida vaid lihtsalt niisama ja iseenesest.
See on ka Pauluse peamine sõnum kogu Rooma kirjas,
kus ta ütleb isegi nii julgelt,
et inimestel pole vähimatki võimalust end välja vabandada.
Võime näiteks võtta kasvõi selle uhiuue raamatu,
mille olen just äsja toimetanud.
Tutvusta meile seda raamatut!
See raamat räägib bioloogilisest informatsioonist
ja selle algsest müsteeriumist.
Ühtlasi aga siis ka sellest, et loomiskäsitlus on üle kõige.
Mul läks nüüd selle raamatu tõttu mõte kaduma...
Me rääkisime Rooma kirjast ja sellega seonduvast.
See on ilmselge, et iga inimene on Jumala ees süüdi.
Isegi, kui inimene ise seda ei tunnista.
Seetõttu ongi kõik rahvused ja rahvad alati teeninud
üht nähtamatut kõrgemat jõudu.
Isegi kõige aktiivsemad ateistid väidavad,
et kõike loodut vaadates on selge,
et see on loodud mingi kindla eesmärgi nimel.
Ehk siis - kui miski näeb kalana välja ja maitseb ning lõhnab kala moodi,
siis suur tõenäosus on, et tegu ka on kalaga.
Nii ka, kui miski näib planeerituna, siis ehk see ongi planeeritud nii?
Biloogiline maailm on ääretult mitmekülgne ja keeruline,
mida enamus inimesi ei mõista.
See on imeilus ja üleloomulikult loodud.
Piisab ainuüksi teatud loodusfilmide vaatamisest
näiteks meresügavustest
või rannas istumisest ja lindude vaatlemisest.
Või kui minna veelgi sügavamale, siis millest rakk on sündinud?
Minu jaoks on seda liiga raske uskuda,
et see kõik on vaid juhuslikult sündinud.
Me raamat räägib samuti sellest,
andes teada, mida loodusteadus on hetkel avastanud ja teab
ning kui kaugele on jõutud.
Siin on ka üks raku sünniga seotud pilt,
mille suhtes on palju küsimärke, millele loodusteadus ei oska vastata.
See lehekülg on kohe täis küsimärke.
Aus loodusteadus tunnistab, et me ei tea kõike.
Samas aga on meil kooliõpikud suure raku pildiga
ja väidetega selle kohta, kuidas see võis sündida.
Ehk meile on üsna korralikult kott pähe tõmmatud.
See on õpilaste petmine ja üks propaganda vahenditest
suunamaks noori teatud suunas.
Samas aga valdab inimesi nii suur hirm,
et isegi nende raamatute koostajad ei julge olla ausad.
Lisaks sellele valitsevad inimesi kõige algelisemad jõud nagu:
ahnus, võimuhimu, austus, positsioon ja hirm.
Piibel ütleb, et inimeste kartus seab meile lõksu.
Nii et sul võib isegi olla oma arvamus, kuid sa ei julge seda väljendada.
Ma tean kümneid uurijaid,
kes kinnitavad samu asju, millest siin raamatus räägime,
kuid kes ei luba oma nime kasutada, kuna kardavad arvamust avaldada
ja kaotada oma töö.
Inimesed on inimeste orjad.
Jeesus aga ütles:
"Kui Poeg teid vabaks teeb, siis te olete tõeliselt vabad."
See vabadus aga puudutabki seda, et sa pole enam inimeste ori
ja välispidine surve ning arvamused ei mõjuta ega juhi sind enam.
Sa võid olla just see, kes sa oled.
Oled seda isiklikult kogenud, et nii võib minna.
Olen.
Kas pole kummaline, et noor olles läheb meile väga palju korda,
mida meist räägitakse ja arvatakse,
kuid vanusega mõistad, et sel pole vähimatki tähtsust,
sest kõige tähtsam on see, mida Jumal arvab.
Olen sageli mõelnud sellele,
et mis vahet seal on, mida keegi minust arvab,
kui ta pole minust karvavõrdki huvitatud.
Samas Jumal on meist alati huvitatud,
mistõttu on oluline mõelda, mida Tema minust arvab?
Räägi pisut oma Jumalast. Milline Jumal sul on?
Keegi ütles kord, et mul on väike Jumal,
kui määratlen Teda Loojana.
Meie arusaam Jumalast peab lähtuma sellest,
mida Piibel ütleb Tema kohta.
Ehk siis: keegi pole kunagi Jumalat näinud,
aga Tema ainusündinud Poeg on Teda meile ilmutanud.
Seetõttu on minu jaoks äärmiselt oluline
uurida Jeesust, Tema isiksust ja tegusid,
sest kõik, mida Ta teeb;
Tema põhimõtted ja suhtumine lastesse, nõrkadesse ja haigetesse;
see, kuidas Ta alandas uhkeid, öeldes ka Nikodeemusele:
"Sa arvad end olevat keegi, kuid ei mõista nii paljutki!"
Ta ütles Pilaatusele: "Sul pole mingit võimu!"
või rahvajuhtidele: "Te olete kui lubjatud hauad!"
Ehk siis see, kuidas Jeesus käitus ja mida rääkis,
on see sama, kuidas Jumal käitub ja räägib.
Ja see on äärmiselt lohutav.
Samas aga ka äärmiselt hirmuäratav,
sest kui ma hülgan Ta sellisena nagu Ta on -
nõrgana, lapsena, naatsaretlasena - keda neid kõiki on lihtne tõrjuda...
Kui Ta aga üks päev tuleb võitja, kuninga ja lõvina,
siis pole enam üldse naljakas.
Nii on.
Nii et me võime kas vabatahtlikult võtta Ta vastu ja teenida Teda,
või üks päev meid lihtsalt sunnitakse selleks.
Kuid kõik põlved saavad nõtkuma Tema ees,
tunnistades, et Jeesus Kristus on Issand.
Vat selline Jumal mul ongi.
Kuna sa oled teadlane
ja sul on pidevalt tundlad püsti selles osas, mis maailmas teoksil,
siis kas sa liitud nende inimestega, kes väidavad,
et me elame lõpuaegadel
ja üha enam on märke sellest,
et me Kuningas võib naaseda üsna pea?
See on olnud kristlaste alaline lootus ja see on olnud nii juba 2000 aastat.
Ühtlasi on kristlased määranud selleks ka erinevaid aegu.
Isegi mu austusväärsed vanad õpetajad rääkisid sellest,
mille kohaselt Jeesus oleks pidanud tulema
juba paarkümmend aastat tagasi.
Ma nõustun sellega, et Ta tuleb ja selle täpset aega ei tea keegi.
Samas muidugi on maailmas märke, mis viitavad sellele,
et Ta võib ka peagi tulla.
Ma südamest sooviks, et Ta tuleks ruttu,
et pääseda sellest patusest ihust ja patusest maailmast.
Sest Tema tulek toob kaasa vabaduse.
Kuid ma ei saa väita, kus ja millal.
Just, täpset aega ei tea keegi,
kuid samas võib tänast päeva ja hetke elada siiski nii,
et kui Jeesus homme tulekski, poleks midagi kahetseda.
Ehk siis Jeesus on sinu jaoks ka kuningas?
Keegi, kes tuleb ka kohut mõistma
ja pole lihtsalt mingi sõimes magav beebi.
Ta on tulles ka Kohtunik.
Mida Jeesus näeb, kui tagasi maa peale tuleb?
Luukas küsis,
et kui inimese Poeg tuleb, kas Ta siis leiab usku maa pealt?
Ehedat kristlikku usku
ehk siis oma patususe tajumine ja Jeesuse appi palumine
on kaduv nähtus.
Kahjuks.
Kuidas me saaks paremini oma olukorda mõista?
On selleks mõnda nö ravimit?
No parim ravim iseenesest on juba peegel ehk Piibel,
mis paljastab kõik.
See raamat paljastab nii mõndagi.
Samas aga on öeldud, et inimene küll vaatab sellesse,
aga samas läheb ja unustab kõik nähtu,
arvates endiselt, et näeb kena ja hea välja.
Kuid Piibli "peegel" tungib südamesse
ja katsub läbi kõik südame ja meelte mõtted,
nagu ka Heebrea kirjas öeldud.
See on ka põhjus, miks ma igapäevaselt Piiblit loen.
Ja miks me koos abikaasaga seda viimased 25 aastat
koos lugenud oleme.
Et mitte näidata vaid teise peale ja öelda: "Sa oled süüdi!",
vaid mõista Piibli põhjal, et me mõlemad oleme süüdi.
Ka mina loen igapäevaselt Piiblit ja olen sellest lausa sõltuvusse jäänud
Ühtlasi toob see rahu kogu mu päeva,
nii et kui mõni hommik Piibli lugemine vahele jääb,
võib ka kogu ülejäänud päevast rahu kaduda.
Samas tahaks neile vaatajaile, kes veel Piiblit ei loe,
julgustuseks öelda,
et algul see võibki tunduda raske raamatuna, mida lugeda.
Eriti kui sattud nende pikkade sugupuu nimekirjade peale,
mis paneb sind kiirelt Piiblit kõrvale heitma.
Kuid samas märkad,
et aasta aasta järel leiad sealt ikka veel midagi huvitavat.
Ühtlasi toob see sind enam patutunnetusele,
mispeale mõtled, et: "Appikene, minust ei saa vist kunagi asja!"
Sest mida enam Piiblit loed ja uurid, seda puudlikumana end tunned.
Kuid teisalt avaneb Piibel ka armastuse ja armu raamatuna,
mida ehk kohe alguses ei taju.
Kuid isegi Vana Testament rääkis juba Jeesusest.
Kui inimene ei tunne veel Piiblit,
olen alustanud temaga Johannese evangeeliumist.
Sest Johannes ütleb, et ta on kirjutanud selle kirja selleks,
et inimesed võiksid uskuda ja leida selle usu kaudu elu.
Ehk siis see ongi see põhjus, miks ka kogu Piibel on kirjutatud.
Johannes on üks mu lemmikuid.
Juba ainuüksi seetõttu, et ta evangeeliumi algus on nii ilus.
See mõte, et "Alguses oli sõna..." ja kõik sellele järgnev.
See on juba kujutlusena äärmiselt kaunis,
kuidas kõik loodi ja alguse sai.
Nii et julgustame siis inimesi alustama Johannese evangeeliumist,
kust hiljem edasi liikuda.
Aeg on läinud tohutult ruttu
ja me saime taaskord puudutada kogu teemat
vaid pinnapealselt.
Kuid kas võiksid palun teha saate lõpuks ka lõpupalve?
Jeesus, Sa tulid siia maailma rääkima meile, milline Jumal on.
Sa oled ilmutanud meile Jumalat.
Piibel ütleb, et inimesed igatsevad leida Jumalat.
Erinevad usundid kobavad pimeduses, et Teda leida.
Kuid Sina tulid rääkima meile, milline Jumal on.
Näitasid oma tegudega, milline on Su suhtumine uhkusesse,
pattu, ülekohtusse jne.
Samas aga ka lastesse, nõrkadesse ja naistesse,
mis kõik peegeldab seda,
kui väga Jumal igatseb olla me sõber.
Kahju asi on vaid see, et kui Sa ütlesid,
et Sa tahtsid koguda iisraellased oma tiibade alla nagu kanaema,
aga nad ei lasknud sel sündida.
Nii ei ole ka meie puhul kõige olulisem arusaamine, vaid tahe.
Kas me tahame kuuluda Sulle või mitte?
Kas tahame olla Su sõbrad või vaenlased?
Mu palve on, et nii mitmedki neist, kes seda saadet täna vaatavad,
võiks võtta Sind vastu oma Päästja ja Vabastajana,
astudes oma Hea Karjase seltsi,
saades oma eludele täiesti uue sisu ja mõtte.
Aamen.
Aitäh!
Jäägu Jeesus teiega!
Tõlge: Anne-Ly Raukas