PEOPESAL
Tere tulemast vaatama saadet "Peopesal",
kus meie tänaseks külaliseks on Marja Sisko Pohjola.
Tere tulemast! - Tänan!
Kuuleme sinust peagi lähemalt, kuid palvetame enne seda.
Kõikväeline püha Jumal, meie Looja.
Sina, kes Sa oled andnud meile meie tahte, tunded, mõistuse ja ihu.
Kõik selle, mis meil ja meis on.
Tuleme Sulle palge ette, andes selle kõik Sulle tagasi
ja samas paludes,
et puhastaksid meid kõigest, mis ei ole Sinust.
Puhasta ka mind ja Marja Sisko't olema Sinu kanalid,
et Sinu Püha Vaimu ligiolus olles me võiks anda edasi midagi sellist,
mis tuleb otse Sinu kui Isa südamest.
Sinu armastus, Sinu vabadus, Sinu ühtsust, rõõmu ja rahu.
Tänu Sulle, Jeesus, et võime Sinu nimel taas koos olla
ja teha seda saadet Sinu nime auks.
Aamen.
Marja Sisko, sul on pikk nimekiri tiitlitest,
kui nii võiks öelda.
Sa oled pedagoog, koreograaf, tantsukunstide meister
ja mida kõike veel.
Räägi endast pisut lähemalt, et kuidas sinust sai tantsija
ja kirjelda lähemalt seda, mida oled tegemas.
Sa tantsid inimeste ellu elu?
Just nimelt.
Hakkasin tantsima juba väikesest lapsest peale
ja mu koolitee möödus balletikoolis - 8-20 eluaastani, nii et päris pikalt.
2002.aastal sai minust baleriin ja töötasin mõnda aega sel alal.
Seejärel läksin Kõrgemasse Teatrikooli,
kus lõpetasin tantsukunstide erialal 2006 aastal.
2011.a sain samal erialal magistrikraadi,
omandades kõige sellega siis ka pedagoogi kutse.
Mida see tähendab olla tantsukunsti magister?
Mu enda kujutlustes haakuks magister paremini
matemaatika või keeltega,
aga kuidas saada tantsukunstide magistriks?
Kooli ja õpingutega käib kaasas palju tantsutehnika omandamist
ja pedagoogi erialaga siis ka pedagoogiline väljaõpe.
Lisaks mõtted selle üle, milline tants võiks üldse olla
ja kuidas ning mil viisidel tahaksin seda edasi viia?
Millisesse keskkonda?
Lisaks sellele veel koreograafia, planeerimine, kompositsioon
ja musikaalsus, mida kõike ka harjutatakse.
Ja kui keegi juba sellises loomingulises vallas
on hariduse omandanud,
siis loodetavasti leiab ta ka erialast tööd, mis leiva lauale tooks,
saades teha siis just seda, mida õpitud ja mis hingelähedane.
Tants nii kunstina kui ka ülistustantsuna
on alles viimaste aastate jooksul saanud nö jala ukse vahele.
Ehk siis 10 aastat tagasi poleks seda veel ehk nii väga hästi
ülistuse osana vastu võetud.
Kuidas sa ise täna näed tantsu ja usu omavahelist seost -
sobivad need omavahel kokku
ja kas on ka midagi, mis sinna ei sobi?
Tahaks alustuseks öelda,
et 10 aastat tagasi poleks ma veel isegi olnud valmis
ja varustatud selleks tööks, mida praegu teen.
Kuid 2 aastat tagasi kogetud suur kaotus ja valu olid need,
mis juhtisid mind selle tööni, mida täna teen.
Mis siis juhtus 2 aastat tagasi?
Kaotasin ootamatult oma õe, kes suri välismaal.
See tähendas mingil määral mu endise elu lõppu.
Ja kuigi olin ka juba varem usklik,
siis mul polnud enam valikut jätkata oma eluga endist viisi
ja ma hakkasin otsima midagi, mis on tähendusrikas minu jaoks
ja mille kaudu saaksin end teostada.
Tähendab see seda, et kogesid surma väga isiklikult,
või mis selle käigus sellist juhtus,
mis pani sind enam otsima elu tähendust?
Üks asi oli kindlasti mõistmine, et meil on vaid tänane päev
ja nüüd ning praegu.
Õe surm puudutas nii sügavalt, et mõistsin,
et mul ongi vaid tänane päev ja need inimesed mu ümber,
mistõttu pean väga targalt kaaluma, mida ma oma eluga peale hakkan.
Tõsi küll, samas olin omadega nii nullis,
et tundsin, et mul pole midagi kellelegi anda.
Töötasin tol ajal tantsuõpetajana
ja tundsin, et mul pole enam midagi anda.
Et pean esmalt kandma hoolt iseenda eest
ja vaatama, kuidas elu edasi läheb.
Nii mu otsingute tee algaski.
Kui aga rääkida kirikust, tantsust
ja palvetantsust, millega mina tegelen,
siis minu meelest sobib see vägagi hästi kirikusse
kõigi teiste kunstide kõrvale.
On ju kirikuga seotud ka maalikunst, muusika, sõnakunst, arhitektuur jne.
Nii et tantsukunst sobib hästi kõigi nende kõrvale.
Samas ei arva ma seda,
et tants peaks olema igal missal või jumalateenistusel.
Tantsust kui kunstist rääkides ongi vaja kunsti,
et osata see sobitada just sinna, kuhu see kõige paremini sobib.
Või kus selle järgi on soov ning ka vaatajaskond.
Ma ei tea, kas sul on sama teema,
aga minu puhul on nii, et kõik see, mis puutub tantsimisse
ja ka ülistusse, palvetamisse või muudesse tegevustesse,
siis minu jaoks on see nö esinemine pisut võõristav.
See, kus otsekui esinetakse teistele.
Eriti kui mõtlen ülistusele ja ülistustantsule,
mida peaks ju eelkõige tegema siiski Jumalale.
Või ka ülistuslaule lauldes me peaks ju keskenduma Talle.
Mõistad sa, mida ma mõtlen?
Et ma ei esine teistele, vaid Talle.
See on ka miski, mille tunned esineja puhul kohe ära -
kas ta esitleb end kui suurt tegijat, või tõesti ülistab siiralt Jumalat.
Sellel on ju võimalik vahet teha?
Muidugi on see märgatav
ja ma märkasin seda ka siis,
kui ise esimest korda kirikus ühtedel matustel tantsisin.
Kogesin selgelt, et minust piisab.
Et see on just see, mida pean tegema.
Ja samas olema täielikult pühendunud -
ei mingeid vigu oma tantsus ja liikumises.
Oluline on olla ise kogu olukorras kaasas ja palvetada.
Ma ise teen rohkem palvetantsu,
mille kaudu ma siis palun inimeste eest.
Kuid samas käib sellega ka kaasas...
Kuidas ma seda nüüd ütleksin? Sellist teadlikku kujundlikkust.
Et kui me ka enne rääkisime sellest tantskunstide magistrist,
siis mul on nö neid "töövahendeid", mille kaudu juhtida oma keha
ja olla kaasas nii iseenda kui kogu palvega.
Nii et mu liikumine on otsekui sellises universaalses keeles,
mida ükskõik, millisest rahvusest või ka kurdid inimesed võivad mõista
ja samastuda sellega, mida nad näevad.
Seetõttu püüan ka tantsu kaudu tunnetada neid inimesi
ja saada nendega kontakti,
andes neile mõista, et ma olen kaasas nende olukorraga
ja lihtsalt ei esine seal.
Et me oleme üheskoos Jumala palge ees.
See on selline ühtne mõju.
Just. Ja samas ma näen ning tunnetan iseennast
oma liikumise keskel
ning tajun, kuidas see kõik äratab ka minus endas midagi.
Ehk siis sa annad liikumise kaudu tunnetele mingil määral kui nime,
mida inimesed ehk muidu väga ei mõistakski.
Räägime veel pisut su õe surmast ja sellest, kuidas ütlesid,
et sel ajal mõistsid hetkes elamise olulisust.
Ja see ju ongi see, mida teed,
kui tantsimise läbi pühendad end kui ühte hetke -
olgu siis ettevalmistatuna või mitte.
Kuid keset seda olukorda sa vaid usud,
See nõuab minu meelest palju julgust ja ka võimet improviseerida,
kuid samas seda sama täit pühendumist,
et sa oledki kaasas just selles hetkes.
See oli ka see, mis äratas minus imetlust ja huvi sinu vastu,
kui nägin, kuidas ühel esitlusel
nii sujuvalt muusika ja lauluga kaasa läksid.
Räägi pisut lähemalt sellest projektist ja üldse neist tegemistest,
kus see hetkes elamine selgelt välja tuleb.
On tõsi, et tegime Kampi kabelis Jukka Leppilaanega koostööd
ja sellest sügisest on me ühisesinemised igal esmaspäeval.
Seniste etteastete teemaks on olnud: "Sina oled valgus".
Ehk siis see on selline kunstiline uusversioon liturgiast,
kus me pühendumegi vaid hetkele.
Tegu on 20-minutilise hardushetkega,
kuhu võib tulla ja kust minna, millal iganes sobib.
Iga hardushetke aluseks on ka mingi teema või piiblisalm,
mis paneb meid liikuma ja millest sündiv on ainulaadne.
Ja kuigi esitlus on ka veidi struktureeritud,
on peamine rõhk siiski Jumala ligiolul ja Temaga elamisel.
Lisaks sellele on mul oma osa täita erinevatel jumalateenistustel
või muudel üritustel,
kus ma siis tantsin kas mõne kirikulaulu saateks,
pattude tunnistamise ja pääste saateks,
või ka eestpalve ajal.
Lisaks sellele olen tantsinud ka matustel ja pulmades.
Ehk siis, püüan muganduda vastavalt vajadusele
ja olla kaasas just selles hetkes ning puudutada inimesi.
Teha seda nende heaks ja koos nendega.
Mus tärkas selline mõte,
et meil on jumalateenistustel sageli puudu see füüsiline kehastus.
Me istume vaid sageli tuimalt kirikupingis ja kuulame,
kuid me ei ole tegelikult täiega kaasas selle kõigega.
Olles mitmeid kordi käinud USA's mustanahaliste kirikutes,
siis seal kõik, mis inimeses on, see ülistab Jumalat.
Nii et kui seal ülistatakse, siis ikka tantsu ja liikumisega.
See kõik sünnib kuidagi nii loomulikult Püha Vaimu ligiolus.
Omades head liikumismälu ja olles ise endine tantsija,
on minu jaoks lausa imelik istuda paigal,
kui kogu mu ihu ja olemus igatseb olla kõige pühama ligiolus.
Nii et selline tuim istumine tundub päris kummaline.
Oskad sa ehk meid selles vallas õpetada,
et kuidas osata ja julgeda olla enam avatud ka füüsilises mõttes.
Olen pidanud üle Soome vastava sisulisi seminaregi,
kuna sain Kirikuvalitsuselt toetust
tantsukunsti edendamiseks kogudustes.
Seetõttu olen sel aastal käinud juba neljas maakonnas
ning loodetavasti jätkan sellega edaspidigi.
Lisaks sellele olen andnud Helsingis Tooma Missa raames tantsutunde,
et õpetada inimesi, mida see tähendab
olla Jumala ligiolus nii oma vaimu kui ihu poolest.
Kuidas liikuda ja mida see meis kõik äratab.
Samas mäletan seda aega,
kui istusin ise kirikupingis ja kurvastasin oma kaotuse üle.
See oli see koht, kus sain olla täiesti omaette
ning leinata rahus.
Kuigi, eks ma leinasin muulgi ajal.
Samas tundsin, et mul puudubki see füüsiline pool.
Et ma küll olin seal ja kuulsin muusikat,
kuulsin imelist laulu ja selle sõnu,
kuid samas mõtlesin, kus on selle kõige kehastus?
Nii ma läksingi ja küsisin otse,
et kas võin viia sinna kirikusse midagi?
Et kas see kirik võiks olla selline, nagu ma oma kujutelmades näen?
See ei tähendanud nüüd seda,
et oleksin tahtnud kõik tantsima ja liikuma panna.
Küll aga seda, et kui palvetad - olgu siis seistes või istudes,
et sa teed seda siis kõige täiega
ja mitte vaid nii, et see toimub vaid su pea tasandil.
Vaid et sa ka tõesti tunned ja tunnetad kõike seda, mida mõtled ja palud.
See on see, mille poole ma püüdlen.
Annad ehk ka mõne vihje, kuidas ülistada kõikväelist Jumalat?
Või kui ma olengi seal kirikupingis,
siis kuidas saaksin olla kaasas kogu oma vaimu, hinge ja ihuga?
Silmad võivad olla kas lahti või kinni,
kuid oluline on saada ühendust omaenda hingamisega.
Samas tunnetada ka nii oma käsi-jalgu kui selgroogu.
Hingamine annab muide juba päris hästi teada,
mis enesetunne inimesel on.
Rõõmsa inimese hingamine on hoopis teistsugune,
kui kurval inimesel.
Ehk siis tasub panna tähele oma enesetunnet,
sest igakord näiteks pole tunnetki, et tahaks sõnades palvetada.
Piisab ka sellest, et lihtsalt olla, kui juba koged ühtsust Jumalaga.
Nii et sa ei pea kuidagi pingutama või palvesõnu välja mõtlema.
Nii näiteks kui mu oma palves tekkib vaikne paus,
siis ma lihtsalt olengi selle keskel ja ammutan seda endasse.
Seda on äärmiselt oluline mõista,
et palve saab alguse lihtsalt olemisest
ja mitte pingutamisest ning peenetest sõnadest,
nii nagu paljud arvavad, et hea palve sõltub soravusest
ja rohkest ilusate sõnade voolust.
Vahel aga on hoopis nii,
et tahad langeda silmili maha Jumala ette ja olla lihtsalt vait,
sest Jumal on nii püha,
et me sõnad võivad vahel seda pühadust otsekui rikkuda.
Kuid neil hetkedel pole mingeid sõnu ega liikumist vajagi,
sest see üks liigutus juba kätkebki kogu vajalikku liikumist.
Ja selles Jumala ligiolus on juba kõik vajalik olemas.
Ütlesid sedagi, et see mida teed - see palvetants,
et see ongi juba nagu palve ja palvesõnad.
Kõik see, millega peale õe surma tegelema hakkasid
ja mida läbi leinaprotsessi kogesid, ongi mingis mõttes kokku kui palve.
Usun seda, et me jalad juhivad meid päevade ja nädalate kaupa
erinevatesse paikadesse.
Nii et ka see, et ma ei pööragi paremale,
vaid satun kuhugi mujale ja näen seal kedagi/midagi -
näiteks mõnda inimest, keda pole ammu aega näinud.
Nii et igast me hingetõmbest ja sammust
jookseb punase niidina läbi see palvevaimsus,
mille kaudu Jumal on meiega ja juhib meid eripaikadesse.
Tööl olles ma annan sellele tantsu läbi teatud kuju,
mis on kõigile üheselt mõistetav,
kuid samas ka rahulik hingamine ja vaikuses olek
on üks viise, kuidas olla Jumala ligiolus.
Ja kas pole huvitav, et kui andudki sellele ühele hetkele;
kui lased end juhtida usus ja lootuses,
et käidki neid radu, mis on sinu jaoks sillutatud,
siis see kõk muutub ka häst kergeks.
Mäletan nii selgelt seda hetke,
kui Jumal kutsus mind astuma tagasi oma "tavaliselt töölt"
ja täitma Tema poolt antud ülesandeid,
siis see kõik tundus juba nii valmis asjana.
Ainult vaata ja imesta, kuidas kõik otsekui iseenesest laabus.
Ja lisaks sellele veel kõigega kaasnev rõõm.
Nii et see on väga eriline.
Me ilmselgelt peame kõik tegema tööd, et tuua leib lauale,
kuid see on hoopis teine tera,
kui me tegutseme seesmisest rahust lähtuvalt.
Me aeg hakkab kahjuks otsa saama
ja samas oleks nii palju, millest veel rääkida,
kuid sa mainisid varem,
et me oleme kõlbulikud
ja meil on luba olla just sellised nagu me oleme.
Meist on enam kui küll
ja me ei pea pidevalt võitlema selle nimel,
et inimesed meid mõistaksid.
Sest me teame ise oma südames, et oleme Jumala silmis tähtsad.
Või nagu ikka mulle meeldib öelda:
me oleme imed ja Jumal armastab meid.
Kuid selleks, et saada nüüd täiega aimu,
millest oleme täna rääkinud,
siis kas sa võiks palun esitada meile ühe palvetantsu.
Seda kasvõi nii, et mina palvetan ja sina peegeldad seda tantsu kaudu.
Kõikväeline Püha Jumal,
me tuleme Su palge ette tühjade kätega.
Meil on oma vajadused,
me oleme abitud,
täis valu ja haavu.
Võime kogeda nii kurbust,
kui ka rõõmu.
Issand, Sina tead seda kõike.
Sina, kes Sa oled andnud meile meie mõtted, tunded, tahte ja ihu.
Võta meid vastu just sellistena nagu oleme.
Võta meid oma embusse ja armasta meid terveks.
Lase meil kogeda oma pühadust ja ligiolu
ajal, mil' hoiad meid oma hellas ja armastavas embuses,
kus valitseb täielik arm ja aktsepteerimine.
Issand, Sina kudusid meid juba me emaihus
ja me oleme olnud juba väikesest peale
tõeliselt imelised imed.
Suured imed ja me täname Sind selle eest.
Issand, anna meile andeks, kui oleme eksinud selle tõe vastu.
Anna andeks, et me pole väärtustanud Sinu erilist loomingut,
olles muutnud selle millekski nii tühiseks ja räpaseks.
Puhasta meid.
Lase oma Vaimul voolata me üle ja täita meid.
Loo meile uus süda ja uus meel.
Kutsu meid osadusse iseendaga, nii et mitte keegi ega miski -
et ühedki kõrgused, sügavused, pikkused ega laiused
saa meid lahutada Sinu armastusest.
Õpeta meid, Issand armastama selle armastusega,
millega Sina oled meid armastanud.
Õpeta meid armastama eelkõige Sind,
aga ka oma ligimest nagu iseennast
ning armastama ka iseennast.
Ainuüksi Sulle, Issand, kuulub kogu ülistus ja kiitus ja austus.
Sina kinnitad me jalad kindlale kaljule.
Sinus on me elu ja me kõik.
Jäägu Sinu õnnistused meiega.
Aamen.
Tõlge: Anne-Ly Raukas