PEOPESAL
On taas saate "Peopesal" aeg, mistõttu tere tulemast liituma meiega!
Tänase saate külaline on Pekka Salminen,
kellega juba eelmine kord rääkisime üsna sügavatest asjadest
nagu hülgamine ja seesmised, hingelised põuaajad.
Paljudest taolistest asjadest,
mis tundusid nii olulistena, et jätkame nendega veel tänagi.
Tere tulemast saatesse! - Tänan.
Enne aga, kui sööbime teemasse, palvetagem üheskoos.
Issand, me täname Sind,
et võime tulla Su palge ette tühjade astjatena nagu oleme.
Tahame panna maha kõik selle, mis on meist endist
ja kõik selle, mis meile ei kuulu.
Palume, et täidaksid meid oma vaimuga.
Ilmuta meile oma mõtteid
ja lase meil alistada oma tahe Sinu tahtele.
Lase meil liikuda selles suunas, nagu Sina tahad seda saadet juhtida
ja kuhu Sina tahad meid viia.
Jagugu meil tundlikkust kuulda, mõista ja rääkida seda,
mis tuleb Sinu kui Isa südamest.
Kõrvalda kõik see, mis pole Sinust
ja samas kinnita ning tugevda kõike seda, mis kannaks ehedat vilja.
Tänud Sulle, Jeesus, et oled taaskord siin meiega,
kui oleme kokku tulnud Sinu nimel.
Aamen.
Pekka, rääkisime eelmine kord hästi tundlikust ja raskest teemast
ehk siis sellest, mis tunne see on, kui jääd korraga "tühjade kätega".
Kui kogeme hülgamise tunnet
või küsimusi vallas, kas olen ikka õigel teel
ja mis siin üldse toimub?
Ja nagu ka ise mainisid,
võib tekkida lausa küsimus, kas Jumal on üldse olemas?
Nii et jätkame sel teemal pisut ja vaatame, kuhu omadega jõuame,
sest usun, et see teema puudutab paljusid.
Sest hüljatuse tunnet ei kogeta vaid tööst ilma jäämisel,
aga ka mitmel muul moel.
Ja sõltumata sellest, kas me läbielamistel on alust või ei -
meie jaoks on nad siiski reaalsed.
Ehk siis, kuidas sellest kõigest välja tulla
ja milleni see kõik viib?
Rääkisime eelmine kord sellest, et andestus on kindlasti üks viis,
mis aitab vabaneda kibestumisest, hirmudest ja millest iganes veel.
Kuid kus sa ise hetkel omadega oled?
Andestamine ja ka kibestumisel minna laskmine
on kui üks pidev protsess.
Kuid samas on nii imeline kogeda, kui hinges pole enam kibedust,
kuigi hing on veel haige, sest see on haavata saanud.
Haavadega tegelemise osas on aga palju võimalusi,
millest kui positiivses võtmes rääkida, on esimene samm paranemine
ning edasi juba uued avastused iseenda kohta.
Aga ka Jumala ja teiste inimeste kohta.
See tervendab inimese hinge väga palju ja juhib ta punkti,
kus ta arusaamad ja vaateväli võivad avarduda hoopis uuel moel.
Läbi ta elu -ja tööalase kogemuse ning ajaloo kristlasena,
millele lisada siis see haavatud hing,
hakkab avanema hoopis uus vaatenurk.
Nii on ka mu oma hinges selline tunne,
et Jumal tahab avada mulle midagi uut iseendast.
Ma ka mainisin eelmine kord, et sõidan mõneks ajaks ära,
et leida selgust oma töös ja kutsumises
ja seeläbi omakorda näha,
kas leidub veel midagi uut, mille kaudu teha midagi kasulikku.
Või kas minus leidub veel midagi,
mida Jumal saaks kasutada oma Kuningriigis ja teiste heaks.
Nii et see on see protsess, mida olen praegu läbimas.
Samas aga mõistan sedagi,
et ühtpidi vaimulikult kasvades, olen siiski ka endiselt Jumala laps
See on nagu üks eristaatus,
et me oleme Jumala silmis ühtaegu lapse staatuses,
kuid samas ka vaimses mõttes täiskasvanuks küpsemise staatuses.
Viimane kätkeb endas pidevat pühitsusprotsessi
ja iseendale teadvustamist, mida see pühitsemine siis tähendab?
Nii et peale 35 teenistusaastat
näen ma neid asju taas uuest vaatenurgast.
Siinkohal meenub selline mõte,
et varemeile ei saa ehitada midagi uut.
Nii ka, kui Jumal plaanib teha midagi tähendusrikast
või õpetada, koolitada ja juhendada meid millegi jaoks,
mis Tal meie jaoks varuks on,
siis mingis mõttes Ta ka kärbib
ja vahel isegi murrab meid päris korralikult.
Mu enda puhul toimus see läbi läbipõlemise.
Me kõigi kogemused on erinevad.
Võib esineda ka erinevaid haigusi ja vähki,
kus sa jõuad omadega seisu, kus sa mõistad,
et sind võib-olla õhtuks või homseks enam polegi.
Ja siis tekkib küsimus,
olen ma elanud oma elu nii nagu oleksin soovinud
ja kes valitses mu elu üle?
Mäletan väga hästi, kuidas püüdsin ise oma elu ohjata.
Samas aga mäletan ka seda esimest kevadpäeva
peale oma läbipõlemist,
kus ma kogesin täiel rinnal, et mul pole enam midagi kaotada.
Mul polnud enam midagi, millest kinni hoida.
Küsimus polnud enam kodus, tervises, majanduses ega pereski.
Miski polnud enam võrreldav Kristuse embuses olemisega!
Ja kui ma siis veel kuulsin Ta sõnu: "Tee, mida tahad!"
ning teadsin, et Ta tõesti ka mõtles seda,
siis hakkas ka igasugu asju sündima.
Kuid enne seda olin ikka nii puupaljas, kui veel olla andis -
mul polnud enam kellelegi midagi anda. Täiega tühjad peod.
Me ühtpidi kasutame kõiki neid termineid
ja neist saavad kui mingid sõnakõlksud,
kuid kui hakkad ka enda seisukohalt järgi mõtlema,
et mida need tegelikult tähendavad..
Mida see murdumine, puupaljas olek,
Jumala tahtele alistumine ja kõik muu sarnane
nende sõnakõlksude kõrval ka tegelikult tähendab?
Sa mainisid varem seda me lapse staatust.
See on ses mõttes tõesti huvitav,
et kui Jumal kutsub meid ühtpidi olema kui lapsed,
siis mõtlesin kasvõi enda seisukohaltki,
et mida see lapseks olemine endast kujutab?
On ju seegi midagi enamat kui vaid jutuks hea küll,
puudutades tegelikult seda, milline suhe meil on Isaga.
Milliseks me oma Taevast Isa peame?
Või mida see tähendab, et oleme algul kui piima joojad
ja hiljem kasvades läheme üle tahkema roa peale?
Olen märganud, et osad kristlased tahaks kohe seda tahket rooga,
kuid kuna nad pole veel selleks valmis,
saavad nad sellest vaid tugeva "kõhuvalu".
Ehk siis tundub,
et selle vahepealse etapi, tahte ja võimekuse juures tuleb ka mõista,
et me peame esmalt nõustuma...
Keegi on kord öelnud
ja ma arvan, et see olid sa ise, kes seda ütles,
et esmalt peame nõustuma sellega,
et ma pole vaid mingi tühipaljas suur null
või jalamatt, kellest üle käia.
Teiseks mõista seda, et ma pole ka mingi maailma naba.
Ehk siis, kui ma ootan teiste kiitust ja seda ei tule, et ma siis ei pettu.
Või kui see kiitus tuleb,
et ma ei hakka siis isennast upitama ja ei tea, mida, endast arvama.
Et siis, kas mitte Piibelgi ei ütle,
et peame nägema endid mõistlikkuse piires.
Just. Seal on see mõte,
et tuleb mõelda endast nii nagu kohane.
See ei tähenda nüüd seda, et endast ei tohi üldse midagi arvata,
või enda suhtes midagi uskuda.
Kui ma varem mainisin ka seda pühitsuse teemat,
siis meie kristlikku sõnumisse ja õpetusse
on otsekui juurdunud üks selline niidistik,
mis edastab inimestele tunnet,
et tõeline kristlus kätkebki endas suur null-olemise tunnet.
Tunnet, et ma polegi keegi.
Sellel on küll oma teatud teoloogiline alus,
kuid kui see hakkab mõjutama inimese meeli, enesehinnangut
ja suhtumist teda ümbritsevasse,
siis see hakkab väärastama ka tegelikku tegelikkust.
Ja kui inimene ei tunnista end sellena, kes ta on,
hakkab ta ehitama üht välist fassaadi
ja täitma rolle, mis on teistele vastuvõetavad.
Kui aga inimene loob teatud tugevaid rolle,
sünnib sellest tegelikult võlts inimene,
keda teised ei tunne enam ära.
Seetõttu see lapseks olemise teema on äärmiselt tähtis,
kuna Jumala laps on kõige aluseks
ja ka aktsepteerimine ning vastuvõetus
tuginevad sellele lapse staatusele.
Laps tunneb end kõige paremini eheda armu, armastuse
ja vastuvõetuse keskkonnas.
Ta võib selle lihtsalt niisama vastu võtta,
ilma midagi vastu andmata.
Nii et kui me hinges kasvab see teadmine,
et me oleme Jumala poolt tingimusteta aktsepteeritud,
võime õppida kogema ka inimeste poolset vastuvõttu.
Seda isegi siis, kui me hing on haiget saanud -
me saame siiski õppida, looma ehedaid suhteid
ja olla vahetud ning siirad teiste inimestega suheldes.
See on see, mida tähendab täiskasvanuks olemine.
Ehk siis neid rolle ei pea kartma.
Täiskasvanulikkus ja pühadus ei tähenda seda,
et sa oled vaid tubli käsu täitja.
Pühitsus tähendab eelkõige seda,
et su loomus areneb õiges suunas ja õigetel alustel.
Rääkides veel sellest mõttest, et ma olen üks suur null
või et ma polegi keegi...
Mõistsin ise mingi aeg tagasi,
et enesehaletsuses ja enese vihkamises pole midagi ilusat.
Mõistsin, et kes olen mina ütlema Jumalale,
et see, mille Ta on loonud, on kehvasti loodud.
Kes olen mina ütlema "pottsepale",
et see "toode" mulle nüüd kohe üldse ei meeldi.
Et oleks võinud ikka nagu veidi teisiti teha.
Sellise suhtumise juures pole tegu enam alandlikkuse,
vaid hoopis uhkusega.
Ehk siis meil läheb vahel sassi see, mis on ehe alandlikkus.
Alandlikkus küll tunnistab häid ja halbu külgi
ega ole selline, et: "Oh mis nüüd mina!
Ei minust ole millekski ja mul pole mingeid ande!"
Kuid teine äärmus on nartsistlik minapilt,
mis tuleb esile vaimulikeski asjades.
Seda eriti veel kristlikus eduteoloogias,
kus eitatakse reaalsust seeläbi, et öeldakse:
"Ma olen tubli kristlane ja igati pühitsetud.
Halleluuja, mu elus on kõik hästi ja ma olen õnnelik inimene!
Ma ei ole haige, sest usun endale täit tervist.
Usun, usun, usun ja olen homseks raudselt terve!"
Ehk siis, reaalsuse taju kaob kui ära.
Ja teatud aja pärast võib see kaasa tuua juba näitlemise.
Olen näinud inimesi, kes on kaasatud sellistesse asjadesse
ja see kõik on tore seni, kuni kõik hästi läheb.
Mis aga siis, kui sa haigeks jääd?
Sind tabab mõni raske haigus, su laps sureb või sa jääd tööst ilma -
mis siis su usust saab?
See ei pea enam karmis elu reaalsuses vastu.
Seetõttu meenub mulle kirjalõik Korintlaste kirjast,
kus juudid nõudsid imesid ja tunnustähti,
kreeklased tarkust,
aga Paulus kuulutas neile ristilöödud Kristust.
Ehk siis, oma lapse staatuse leidmine Jumalas
ei tähenda seda, et olen alati õnnelik ja kõik läheb koguaeg hästi.
Vaid selles staatuses kasvamine võib vahel olla üsna raske töögi
ega ole sugugi mitte aina kerge tee.
Nii on.
Ristiusu väärtusliku sõnumi ja Piibli peamise sõnumi ümber
on tekkinud ka mitmeid inimtegudele tuginevaid uskumusi
nagu näiteks see sama eduteoloogia
või teisalt ka see tohutu alandlikkuse teoloogia,
mis on ehk soomlastele veelgi omasem.
Ehk me oleme loonud mingeid kummalisi arusaamasid,
mis tegelikult moonutavad evangeeliumi tegelikku sisu.
Ajas, kus praegu elame,
on me koguduste suurim väljakutse see,
teha õigeid järeldusi
ja edastada Jumala sõnumit kaasaja inimesele sellisena,
nagu Tema seda soovib.
Et sellega poleks kaasas
aastakümnete või sadade jooksul kinnistunud väärastunud arusaamu,
mis hävitaksid inimeste viimsegi kui usu.
Seetõttu on mu endagi jaoks suur küsimus,
miks me selle parima sõnumiga ei jõua siiski inimeste südameteni?
Üks tänapäeva väljakutseid ongi see, kuidas jõuda oma ligimeseni?
Või veelgi enam - kas me üldse tahame jõuda ligimeseni?
Või oleme me muutunud nii eraklikeks ja isekateks,
et meid isegi ei huvita, mis naabri kodus toimub?
Ons' tegu mingi tänase päeva vaimsusega
või mis meil viga on?
Kui tundub, et isekus aina kasvab ja soov aidata kahaneb.
See on selline mitmetahuline küsimus.
Ühiskonna ja ilmalike inimeste viis üksteist mõjutada -
eriti pealinnades ja suurtel aladel, kus on koos palju inimesi -
hakkab ehe kokkupuutepunkt teistega taanduma, kadudes mingi hetk täiesti.
Kohtutakse vaid tööpaikades ja ametlike asjatoimetuste kaudu.
Soome etikett aga ei näe ette naabri asjadega kursis olemist,
või küsimist, kuidas neil läheb?
Need on sellised üsna võimsad kirjutamata reeglid,
mis väga tugevalt mõjutavad inimeste käitumist
ja mis üsna loomupäraselt kanduvad üle ka kogudusse.
Ehk me läheme üha enam kaasa maailma vooluga.
Just. Sest seal me suudame veel omavahel suhelda,
omades samas siiski kontrolli kõigi oma tegude üle.
Meil on teatud sellised suurtrendid,
mis suunavad inimeste käitumis -ja mõtteviisi kindlas suunas.
Kui me aga tuleme kogudusse, siis selle sõnum ja missioon
on täiesti ristivastupidine individualismile.
See ei tähenda seda,
et inimene indiviidina poleks eriline, ainulaadne, vajalik ja tähtis,
aga koguduse mõte on siiski see, et inimesed saaksid ühte liidetud
ja et nad moodustaksid kui nö ühe asupaiga.
Piiblis on öeldud, et Jumala Vaim elab neis ja nende keskel.
Inimesed on kui elavad kivid, kellest moodustub elupaik Jumalale.
Individuaalne maailmapilt ja eluviis taolises ühtsuses ei toimi.
Ja isegi, kui me üritame seda seal rakendada,
toimib see vaid ühtsuse arvelt.
See aga tekitab eelarvamusi, teesklust ja tugevat enesekontrolli.
Ja kui siis koguduses on neid,
kes ka tegelikult vajavad seda ühtsust oma ellu,
kuigi usun, et me kõik vajame seda,
siis samas on neid, kes kohe reaalselt vajavad seda,
et keegi oleks ka päriselt nende lähedal,
päriselt hooliks neist ja päriselt palvetaks nende eest,
jagades päriselt Jumala Sõna.
Siis taolised inimesed ei püsi teiste teeskluse korral ree peal
ja kogevad, et nad ei saa olla nemad ise.
See on see, mida olen kõige sagedamini kuulnud,
et kogudus on üks raske paik, kus olla,
kuna seal peab koguaeg mingit rolli täitma.
Et ma ei saa seal olla mina ise.
Ühtpidi võib ju mõelda,
et ega siis alati ja kõiges saagi olla me ise
ja teha, mis iganes pähe tuleb.
Kuid tegelikkuses peaks siiski olema nii,
et koguduse õhkkond luuakse selliseks,
kus inimesed võivad olla nemad ise.
Samas aga võib meil olla nii palju paika loksunud arusaamu
koguduse struktuuri, koos käimiste ja kõige muu kohta,
mis kõik takistavad sellist ehedat kokkupuudet teistega.
Tundub, et selleks, et lävida üksteisega siiralt
ja pakkuda üksmeelset koguduse õhkkonda,
peame me esmalt ise muutuma ehedaks ja siiraks.
Sest see ei alga ju mitte väljaspoolt,
mis toob meid taas tagasi selle lapse staatuse juurde
ja küsimuse juurde,
kuidas ma ise saaksin kasvada lapsest täiskasvanuks?
Sest me ei saa jagada välja midagi, mida meil endal pole.
Ma pean esmalt saama ise terveks.
Nii nagu lennukiteski
peab lapsevanem panema hapnikumaski esmalt endale
ja alles seejärel lapsele.
Ehk siis tervenemine saab esmalt alguse meist endist.
Järgnev on muidugi tuhande euro küsimus,
kui suudaksime vastata,
kuidas keegi üksildane, ennast otsiv ja eluga metsas olev inimene,
kes võib-olla isegi ei tunne Jeesust veel,
võiks leida sellise kristliku kogukonna ja ühtsuse,
kus ta kõige ehedamal kujul võiks näha,
mida usk endast tegelikult kujutab?
Siinkohal meenub su idee ühe põhimõtte kohta.
Mida see endast kujutab?
See taandub peamiselt sellele mõttele,
et inimesed mõistaksid, et on olemas üks paik, üks ühtsus
ja inimesed, kelle keskele on huvitav minna,
sest nende keskel võib kogeda ehedat ja siirast elu.
Ja ka ehedat ühtsust.
Jah, see võib tunduda veidi idealistliku mõtteviisina,
kuid evangeelium on ka valdavalt idealistlik,
sest selle peaeesmärk on inimhingede päästmine
ja inimeste kasv ning areng.
Nii et kogudus võiks ideaalis olla just selline koht.
Sel kogudusel ei pea tingimata olema seinu või kirikumüüre -
kogudus võib olla ka seinteta.
Kuid see peaks olema koht,
kus valitseb ehe üksmeel, kokku hoidmine ja Jumala ligiolu.
See ehtsus väljendub ka selles,
et vahel on lubatud olla veidi torssis,
luba olla masendunud,
luba olla just nii nagu tunned.
Sest nagu kord üks naine ütles:
"Ma pole pikka aega saanud käia koguduses,
kuna olen olnud suures masenduses,
aga seal peab olema koguaeg rõõmus!"
Kuid kas mitte kogudus pole just selle jaoks,
et minna sinna siis, kui häda või masendus kõige suurem?!
On ikka hull lugu küll, kui me ei saa minna kogudusse siis,
kui seda kõige enam vajame.
Üks mees ütles kord,
et kogudused peavad olema enam kui haiglad,
eelkõige tervenemise paigad kui midagi muud.
Kuid kas pole ehk nii,
et tänapäeva kogudused on liiga suured
taolisteks isiklikeks kokkupuute punktideks?
Kas väiksem kogudus,
mida tänapäeval ka üha enam esile kerkib,
oleks parem suund sellele loole?
Ma näen kogu seda asja nö kahe suuna pealt.
Ühtpidi need 2-3 inimese omavahelised osadused,
kus kõik saavad sõna ja kõiki võetakse kuulda -
need on väga tähtsad.
Ääretult tähtsad.
Nii et mida suuremaks kasvab kogudus,
seda tähtsamaks muutuvad taolised väikegruppide kooskäimised.
Teisalt aga näen, kui tähtis on me koguduste elu ja kultuur laiemalt
ja suurema avalikkuse ees.
Samas muidugi ei saavutata koguduse ühtsust sel teel.
Ühtsus tekkib ikka seal, kus inimesed on
ja kus nad üksteisega kokku puutuvad.
Nii et koguduse sõnumi edastamine ja esiletulek
võibki käia ka väga suurelt ja avalikult.
Kuid samas omades siis ka seda tugevat rohujuure tasandit,
kus inimestega lävitakse väga isiklikul tasandil.
Kas need ei või mitte käia käsikäes?
Need peavadki.
Need väikesed osadusgrupid, mis siis saavad kokku üheks suureks
ülistama ja teenima Jumalat ning leidma ühtsust omavahel.
Igal juhul, me elame ühel murdelisel ajal praegu
ja vähemalt ma ise tunnen küll, et nii enam edasi ei saa.
Kogudused on kaotamas inimesi
ja Luteri kirik on sõna otseses mõttes välja suremas.
Kuid ega see pilt paljude teistegi jaoks kõige lillelisem ole.
Kogudused lõhenevad
ja tundub, et asjad on kuidagi väga viltu.
Lapsed on läinud oma eluga viltu, teadmata, kuhu ja kuidas edasi.
Samas mõtlesin sellele,
et üks võimsamaid asju, mis on alati läbi kandnud, on palve.
Ehk siis me ei saaks hakata liikuma vaid omaenda mõtete ajel,
omamata Püha Vaimu meiega.
Ehk siis ka kogudusi pole mõtet rajada,
kui Jumal pole selle rajamisega kaasas.
Nii on.
Koguduse puhul on üks oluline ja huvitav aspekt see,
et see ei saa kunagi toimida tegude, vaid ühtsuse ja Jumala ligiolu põhjal;
Jumala Sõna reaalse ligiolu põhjal.
Lisaks sellele veel palve ja Jumala palge otsimine,
mis kõik loob vajamineva õhkkonna.
Ja siis kõigest sellest lähtuvalt vaadatakse ka üle,
mis on need tegevused, mida peaks tegema,
et ühtsus püsiks ja võiks lähtuda koguduse missioonist.
Kui meil aga puudub see algne apostellik lähenemisviis,
mis kätkeb endas Jumala Sõna uurimist ja palvet -
seda nii üksikisiku tasandil kui ka vaimulike juhtidena -
siis me kaotame Jumala nägemuse sellest,
mis suunas minna või mida teha.
Ja sel juhul pole üldse millelgi mõtet.
See teema sobibki hästi lõpupalveks,
mistõttu kas sa paluks palun kõigi nende asjade pärast?
Püha Jumal, tänan Sind selle eest, et Sul on plaan inimeste jaoks
ja plaan ka oma koguduse jaoks.
Palume, et Su kogudus võiks jõuda inimesteni praegusel ajal
ühel värskel ja elaval moel.
Anna meile, kes me otsime vastuseid neile küsimustele,
üks õige arusaam neist asjust.
Anna meile julgust öelda lahti
kõigist harjumustest, tõekspidamistest, reeglitest ja struktuuridest,
mis piiravad kogu seda arengut ja muutusi,
mida tahad me elus esile tuua.
Tänu Sulle, et võime usaldada end keset seda tähtsat protsessi Sinu kätte
Õnnista ka me vaatajaid
ja las igaüks, kes on meid täna kuulnud ja näinud,
võiks kogeda Sinu abi ja juhtimist kõiges.
Jeesuse nimel, aamen.
Aitäh sulle, Pekka!
Ja aitäh teile, head televaatajad, et olite koos meiega.
Kus sul pole veel oma kogudust või vaimulikku koosviibimise paika,
siis külasta ja proovi erinevaid kogudusi.
See ei pea tingimata olema mõni su kodukandi kogudus,
sest enda jaoks õige koha võib leida ka kusagilt kaugemalt.
Küll aga on ühtsus ja osadus miski, milleks meid on kutsutud,
sest selle läbi saame üksteist kinnitada ja kasvada.
Kodus üksi olles on see palju raskem.
Nii et asu julgelt otsima, et leida ka Kristus.
Mu palve on, et leiaksid Ta.
Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas