PEOPESAL
Tere tulemast, head vaatajad, vaatama taas "Peopesal" saadet.
Meie tänane külaline on Pekka Salminen - tere tulemast!
Tänaseks teemaks on üsnagi tõsine ja sügav teema,
mille pealkirjaks on "Ma ei kõlvanud".
Kuid enne kui teema juurde asume, palvetame veel üheskoos.
Kõikvõimas püha Jumal, Jeesus Kristus.
Sina, kes Sa ei läinud kunagi kellestki mööda
ja kes Sa oma Sõna kohaselt ei jäta meid iial,
nii nagu me ehk inimestena vahel tahtlikult või mittetahtlikult teeme.
Issand, õpeta meid selle vestluse käigus
õppima midagi sel teemal Sinu ja Su Sõna kohta.
Et me võiks veelgi enam
jagada üksteisega seda agape armastust,
mida Sina tahad meile anda.
Issand, aita, et me õpiks austama ja hindama üksteist nii,
et suudaksime suhelda ja olla koos sõltumata sellest, et oleme erinevad.
Et me ei näeks kelleski konkurenti, et me ei hirmutaks üksteist
ega peaks kedagi ka nii erinevaks, mis kõik võivad tuua kaasa hülgamist.
Issand, lase sel teemal avaneda igaühe meie eludes sellisel viisil,
et see tooks meile tröösti ja vabadust
ning Sinu tervendavat hoolt ja armastust, Jeesus.
Tänud, et Sa oled koos meiega siin, aamen.
Mainisin juba saate algul me tänast teemat
ja ma olen ühtaegu üllatunud kui ka rõõmus selle üle,
et julgesid tulla rääkima tõeliselt raskest teemast.
Olles liikunud palju ringi nii Soomes kui mujalgi
ja olles suhelnud väga paljude kõnelejatega,
oled sa küll ainukene,
kes on julgenud tulla rääkima sellisel teemal nagu hülgamine
ja kõrvale jätmine.
Seda keset oma tegusamat aega ja häid ideid ning mõtteid.
Kuid räägi esmalt pisut endast.
Tean, et olid varem Minttu kiriku pastor,
kuid siis juhtus midagi ja sa pole enam Minttu kiriku pastor.
Mis juhtus?
Su küsimus tabas nüüd sellist punkti,
kus liigume väga paksude kihtide alale,
ehk teemasse, mis kätkeb nii palju erinevaid asju ja protsesse.
Aspekte, mis puudutavad seda, mis ja kuidas juhtus.
Kuid kui kõike lühidalt kokku võtta, siis see oli suur muudatuste protsess,
mis kätkes endas endise vaimuliku kogukonna vastupanu
uue kultuuri loomiseks kirikus,
minu enda väsimust ja haigestumist
ning mitmeid teisi inimlikke faktoreid, mis kõik kokku lõid olukorra,
kus lõpuks otsustati,
et ma ei jaksa enam vedada seda vankrit
ilma, et see läheks mulle maksma mu täieliku töövõimetuse.
Nii et see oli üks paras pähkel,
mida pole võimalik lühikese ajaga tükkideks võtta
ja inimestele selgel moel detailides lahti rääkida.
Kuid see aeg, milles praegu elame
ja kõik need ootused, mis on seotud kogudusega,
evangeeliumi kuulutusega
ja selle edasi andmisega uskmatutele usutaval ja samastuval moel -
seda kõike on väga raske viia sisse traditsioonilisse kirikusse.
Samas see ootus kiriku sisesteks muutusteks on nii suur
et see juba tekitab väga suuri pingeid
ja kuskilt peab keegi lihtsalt järgi andma.
Saan ma sinust õigesti aru,
et tahtsid kirikus viia sisse midagi uut,
mis ei sobinud sealses kirikus oleva mudeliga?
Et sellest tekkis see kokkupõrge?
Osaliselt tõesti, kuid samas peab tõdema,
et koguduse juhtkonna nägemus ja nägemus muudatusest
olid üsnagi tugevalt kattuvad.
See arusaam, et tuleb edasi liikuda
ja saata korda midagi sellist,
mis tänapäeva maailma ja inimesi võimsamalt puudutaks.
Kuid eks koguduses ole erinevaid inimesi...
Ja samas mängisidki rolli erinevad olukorrad
nagu minu haigestumine
ja mõned muud kahetsusväärsed juhtumid ja kriisid,
mis ei olnud minust üldse sõltuvad.
Nii et need aspektid koguduses,
mis tahavad hakata kusagilt kinni ja vedada asju allamäge,
need said kuidagi jala ukse vahele
ja õhkkond koguduses muutus selliseks,
et sellega ei jaksanud enam toime tulla.
Ehk sa tahtsid viia kogudusse midagi uut.
Mis see uus oli?
Mis see oli, mis selle vanaga kuidagi klappida ei tahtnud?
Sul oli teatud ideid ja unistusi?
Mul on olnud kaks sellist suuremat unistust.
Üks on see,
et kristlased oleksid tõeliselt vabad kogema Jumala armu.
Ja teine on see,
et koguduse õhkkond ja kultuur võiks muutuda selliseks,
millega välismaailmal oleks kergem haakuda.
Et oleks kergem kohtuda inimestega ja puudutada neid.
Inimestega kohtumine on lihtne,
kui kõnetada näiteks igat tänaval vastu tulijat,
kuid see, kas sa jõuad ka nende südameni,
on hoopis teine teema.
Nii et mu unistused on kõige sarnasega seotud.
Tahaks öelda ka seda, et see polnud me koguduse probleem,
et teatud inimestel oli Jumala armuga probleeme.
Vaid see oligi teatud inimeste poolt loodud kuvand,
mis tegelikult peegeldab väga suurt vaimulikku probleemi,
mis minu meelest on alati vaevanud kogu Soome kristlaskonda.
Ja see on see arusaam, et armu ei saa tasuta.
Et tuleb ikka kogeda tohutut süütunnet
ja selle läbi siis saada osa Jumala armust.
Minu unistus aga on, et kui inimene leiab selle armu,
et ta siis ka tõesti elaks sellest armust,
mis tooks ta ellu ka elujõudu ja rõõmu.
Tooks seda ka ta teenimisse, patu eest põgenemisse
ja millesse iganes muusse asja.
Kuid miskipärast pole me veel selleni endiselt jõudnud.
Tahaks veel omalt poolt öelda, et kui mulle sageli öeldi:
"Kas saaksid kutsuda kõnelema selle või tolle inimese?",
siis ma küsisin vastu: "Miks?"
"Aga seepärast, et ta räägib ikka patust nagu patt on,
aga sina räägid muudkui armust ja pehmendad pattu."
Ehk siis probleem oli selles, et sa muutsid armu liiga armuliseks?
Tõenäoliselt.
Armust rääkimise juures on alati see risk,
et inimesed võivad sellest valesti aru saada.
Et kui sa vabastad inimesed armu alla, aga nad ei oska seda kogeda,
siis nad võivadki arvata, et nüüd on kõik lubatud.
Kuid see risk tuleb võtta, kui tahad rääkida armust.
Jumal võttis väga suure riski, kui saatis oma Poja surema me eest
juba enne, kui oli üldse teada, kas võtame selle armu vastu või mitte.
Samas tundub ka nii,
et kui see arm pole vallutanud mu seesmist inimest...
Et kui ma võtan armu pinnapealselt, siis võin ju ka mõelda, et:
"Täna võib ju veidi pattu teha, kuna arm katab nagunii kõik."
Sel juhul pole ma ikka üldse armust osa saanud.
Sest kui arm on täitnud mu olemuse,
siis mu seesmine inimene
ei taha rikkuda seda armastussuhet Jumalaga.
See on kui iseenesest mõistetav.
Siinkohal tekkis ka veel selline mõte,
et kas probleem pole mitte selles, et me vastandame käsku ja armu
ning ei oska neid kuidagi ühte liita.
Need on kui omavahel vaenlased
ning neid ei osata võtta ühtse tervikuna.
Nii ongi.
Mulle endale hingelähedane teema on see,
et Kristuse armastus paneb meid tegutsema ja otsustama.
See mõte, et: "Kui üks on surnud kõigi eest..."
Ehk siis Jeesuse surm ja ülestõusmine
ning nendega seotud arm ja pääste
on midagi, mis panevad meid otsustama.
Olles kogenud Tema armu,
kerkib sinus esile armastus ja vajadus teha õigeid asju.
Et kui selleni jõuda, siis...
Käsud pole vähimalgi määral mõeldud piitsa andmiseks,
vaid pigem kui peegliks sellest, kuidas midagi parimal moel teha.
Kuid mitte käsud pole need, mis panevad meid tegutsema,
vaid Jumal arm ja armastus ajendavad meid tegutsema.
Ja kui sa armastad Jumalat, siis sa ka elad ja tegutsed õigesti.
Ega käsud päästa ju kedagi.
See, et üritan kangesti omas jõus õigesti käituda.
Kuid tuleme tagasi selle algse olukorra juurde.
Sul oli ka nägemus ühest arengukeskusest.
On see visioon veel alles,
on see hetkel riiulile pandud
või on see täitsa surnud?
Eks nende nägemustega ole nagu ole.
See oli ühtpidi minu nägemus, aga samas ka paljude teiste oma.
Nägemus luua koguduses selline elu -ja tegutsemisviis,
mis nagu ka varem mainitud sai, vastaks inimeste tegelikele eludele.
Sellega oleks seotud nii Jumala Sõna kuulutus,
kui ka praktiline inimeste teenimine juba juure tasandil.
Nii et meil oli mõte ehitada üks suur keskus,
kus taoline tegevus oleks võimalik.
Ja kus see samas oleks reaalne, et kasvada ja areneda.
Arvestades kõike seda, mis minuga juhtus,
pole selle realiseerimine antud hetkel unistatud kujul võimalik,
kuid ega see nägemus ole kusagile kadunud.
See mõte, et tuleb leida miski,
mis tõeliselt puudutaks tänapäeva inimesi.
See on see teema, mille tõttu olen ise aastaid
läbinud väga sügavaid protsesse.
Ja kuigi ma olen 40 aastat olnud kristlane
ja 35 aastat ametilt pastor,
siis ma olen pidanud läbima väga pika protsessi,
et kasvada välja sellisest iseenesest mõistetavast maailmast,
mis meile pastoritele on sageli nii loomupärane.
Puudutagu see siis meie keelepruuki, Piibli tõlgendamist
või eriti ka tänapäeva kultuuri mõistmist.
Need on valdkonnad,
kus minus on toimunud suured muutused
ja need on endiselt toimumas.
Kõik need on seotud ka mu nägemusega.
Mis sellest edasi saab? Mul pole aimugi.
Võtan täitsa rahulikult ja vaatan, mis edasi saab.
Just sellises seisus ma olengi.
Kõrvalseisjana tekkib kuidagi selline mõte,
et kui Jumal kedagi kutsub,
siis Tema "kool" võib olla üsnagi raske.
Võib sattuda väga tõsistesse olukordadesse,
kus oma ramm enam ei kanna.
Või kus samas võetakse sult' kõik, viimnegi juuksekarv peast,
nii et sa ei saa enam inimlikus jõus edasi minna,
vaid ainuüksi Jumala tingimustel.
Ja teine mõte, mis sellega seostub, on see,
et sama asi juhtus ju ka Jeesusega.
Temagi oli kõigi poolt hüljatud
ja olukorras, kus Ta oma vennadki ei uskunud Temasse.
Nii et need olukorrad on kaugel eduteoloogiast
ja paljud kogevad üsna korralikku kõigest ilma jäämist.
Mis aga mind huvitab, on see,
et kuna sul on nüüd taoline kogemus olemas,
siis ilma kedagi süüdistamata
või täpsemalt kirjeldamata, kes-mida ütles või tegi,
kogesid kindlasti tugevat hüljatuse tunnet.
Sest sa olid keset kindlat olukorda ja samas valmis millekski uueks;
sul olid Jumala poolt antud unistused ja visioonid
ning korraga olid sa sellest kõigest ilma!
Mis tunne see oli?
See oli üsna pöörane tunne,
sest korraga sa tajud oma sisemuses, et sa oledki hüljatud.
Samas aga tead, et inimesed, kellega olid seotud
ja kelle kaudu see kõik sündis,
ei tahtnud tegelikult sellist tulemust.
See on üks teema, mida nüüd, kui tunded on pisut vaibunud
ja hullemad valud valutatud,
olen hakanud mõistma,
et meil kristlastena on ikka tohutu vastutus
luua armastuse läbi isekeskis selline ühtsus,
et taoline hüljatus poleks üldse võimalik.
Seda isegi siis, kui olukorrad on keerulised.
Või kui on isegi kriise ja kriitilisi seise.
Et Jumala poolt antud armastus, armulikkus ja ühtsus
võiks siiski omada nii suurt mõju,
et isegi, kui me teed lähevad lahku, ei koge keegi end siiski hüljatuna.
Seda pole kindlasti kerge saavutada...
Kuid minu ja ka mu abikaasa Merja tundeelule
on see olnud üks väga tõsine läbielamine,
kuna kogukond hülgas meid.
Isegi, et nad ei tahtnud seda teha,
aga see on see, kuidas me seda kogesime.
Sellest üle saamiseks on läinud tarvis
kõikvõimalikke kibestumise välja juurimise tööriistu
ja andeks andmise tehnikaid.
Ka juurdlemist selle üle, mis siis tegelikult juhtus
ja mis minus endas toimub?
Kus suunas mu meeled ja mõtted liiguvad?
Millised on mu suhtumised?
Kõigis neis asjus on oluline leida mitte jumalasulase vaatenurk,
vaid Jumala lapse vaatenurk.
"Isa, siin ma olen. Mulle pole enam midagi järgi jäänud.
Nii korter kui kõik muu tuleb maha müüa
ja alustada taas nullist.
Mul pole tööd, kodu ega mitte midagi."
Kuid samas märkad, et kui asud õiges suunas teele,
kontrollides olukorda läbi suhte Jumalaga,
siis sa leiad alati selle järgmise sammu, mida teha.
Nii et see on ka selline lootuse teema.
Nii olen ka ise keset kõiki neid olukordi leidnud,
et kuigi mõni pilv su pea kohal on olnud täiega tume
ja minu puhul tuli mängu veel ka haigestumine,
mis tõi kaasa rohke meeleheite,
siis kõigest sellest hoolimata oli Jumala trööst see,
mis ühes või teises võtmes sellest pimedusest ikka läbi murdis.
Milliseid tundeid see kõige pimedaim hetk
sinus ja Merjas tekitas?
Kuidas te neist üle saite?
Ajal, kus mul endal kõige raskem oli,
jõudsin küll punkti, kus endalt küsitakse:
"Kas Jumal on ikka tõesti olemas?"
Ja ma hakkasin arvama,
et suure tõenäosusega Teda pole olemas.
See arvamine läbis süviti ka mu tundeid,
nii et mul oli raske leida mingitki pidepunkti,
mis kinnitaks Jumala olemasolu.
Sest mul oli tunne, et Teda pole.
Samas mõistsin, et see probleem vajab lahendamist
ja ma vajan siiski usukindlust,
sest muidu ma sellest küll välja ei tule.
Lugesin seetõttu palju Psalme ja sealt ka ühe vanuri palvet,
mis soomekeelse Piibli uues tõlkes ütleb nii:
"Ma ei loobu lootmast ega lõpeta Sind kiitmast."
Ütlesin Jumalale:
"Ma ei ole enam kindel, oled Sa olemas või mitte.
Kuid olles mõelnud kõigi nende asjade üle
ja selle üle, mida Sinust räägitakse,
on siiski nii palju suurem,
kui mõte sellest, et Sind pole olemas.
Seetõttu otsustan mitte loobuda oma lootusest
ja mitte lõpetada Sinu kiitmist."
Sa valisid elu?
Ma valisin elu.
Sellest hetkest aga
hakati mu hinges kild killu haaval usku üles ehitama
ja ma kogesin, kuidas see on seal.
Peale seda kordasin veel mitmeid kordi
endale seda sama piiblisalmi,
öeldes: "Isa, see on mu otsus. Ma tahan liikuda selles suunas."
Ma polnud nõus leppima sellega, et surm või ka patt
või mõni muu asi saaks meelevalla mu elu üle.
Ei kibestumine ega ka miski muu.
Tahtsin hoida kõik need asjad eemal oma elust
ja ülistada vaid Jumalat.
Sealt hakkasid ka asjad tasapisi liikuma
ja see on ka põhjus, miks julgen täna olla siin.
Ehk siis taoline "kõrbe" kogemus paneb me usu proovile,
kuigi on karm katsumus.
Mulle meenus juba enne saate algust üks piiblilõik,
mille tahaksin siinkohal ette lugeda.
See on Roomlastele 5:1-5, kus on öeldud:
"Et me nüüd oleme saanud õigeks usust,
siis on meil rahu Jumalaga meie Issanda Jeesuse Kristuse läbi,
kelle läbi me oleme usus saanud ligipääsu ka sellele armule,
milles me seisame,
ja me kiitleme oma lootusest Jumalalt saadavale kirkusele.
Aga mitte ainult sellest, vaid me kiitleme ka viletsusest,
teades, et viletsus toob kannatlikkuse,
kannatlikkus läbikatsutuse, läbikatsutus lootuse.
Aga lootus ei jäta häbisse,
sest Jumala armastus on välja valatud meie südamesse Püha Vaimu läbi,
kes meile on antud."
Taolised olukorrad on paljudele kindlasti ohtlikud,
sest inimene on sellises seisus võimeline ka Jumala hülgama.
Kibestumine võib võtta võimust ja inimlikult on see igati mõistetav.
Üks asi, mida ka varem mainisid ja mis on äärmiselt oluline,
on andeks andmine,
mis on kindlasti olnud osa kogu sellest protsessist.
See on olnud kogu loo keskne osa.
Minu ja Merja ühine lähenemisviis kogu probleemile.
Sest inimlikult oleks suht keeruline asju korda saada.
Me võiks ju seda tahte alusel teha, minna käia isegi leppimas,
või oodata kellegi poolset andeks palumist,
aga tegelikult tuleb eelkõige tegeleda oma südamega,
kasutades selleks erinevaid andestamise võtteid.
Kõik saab alguse sellest, et Jumal on meile andestanud.
Me teame, et oleme isegi keset neid olukordi palju pattu teinud,
kuid me otsustame anda kõigile andeks.
Sõltumata sellest, kes nad on,
mida nad on meile öelnud või teinud.
Sõltumata sellest, kas nad ise teadvustavad seda või mitte -
me tahame andeks anda.
Ja samas siis ka elada seda lepitust välja oma südameis,
et me ise võiks oma eluga edasi minna.
Andestamine on otsus ja mitte tunne,
mis takistab sageli inimesi andeks andmast.
Sa otsustad andeks anda, ükskõik, kuidas sa ka ei tunneks.
See kindlasti pole olnud kerge tee,
kuid kas nüüd on juba veidi kergem?
Selles mõttes on kergem,
et oleme otsustanud koos Merjaga leida oma edasises kutsumises selgus
ja võtta selleks aega 10 kuud.
Ma lahkume Soomest nädala pärast
ja võtame mõneks ajaks aja maha.
Merja võtab töölt palgata puhkust ja mina olen juba niigi vaba.
Püüame otsida Jumala palet ja näha, kas "suled" kasvavad tagasi?
Ja kui kasvavad, siis millistena
ja mis Jumalal üldse meie jaoks varuks on?
Kas meiesugustele "vanuritele" on veel midagi uut varuks?
Selles tahamegi selgusele jõuda.
Palume siis, et Jumal annaks uut jõudu
nii nagu kotkaski uuendab oma jõuvarusid.
Loodetavasti uuendate teiegi.
Kas sa Pekka oleksid nõus võtma palves kokku
kõik need tunded ja asjad, millest oleme täna rääkinud.
Tõsi küll, jõudsime vaid õrnalt puudutada selle pinnapealset,
kuid loodetavasti siiski ka sügavamaid tundeid ja tundmusi.
Nii et ole hea ja palveta veel saate lõpuks palun.
Armas Taevane Isa,
tahan tänada Sind, et Sinu arm püsib.
Püsib ka siis, kui me inimestena läheme läbi
rasketest eluvõitlustest ja katsumustest.
Tahan õnnistada kõiki vaatajaid, kes on sarnastes olukordades,
millest mina oma abikaasaga läbi läksime.
Tänu Sulle, et Sa oled ustav ja armuline Jumal,
kinnitades meid kui oma lapsi.
Palun, et külvaksid keset kõige suuremaidki
meeleheite ja lootusetuse hetki jumalasulaste ja usklike südameis
oma lootuskiiri.
Tänud, et võiad oma õliga nii, et lootus jääb ellu.
Tänu Sulle, et oled kõiges meiega.
Jeesuse nimel, aamen.
Aamen ja tänud olemast täna siin.
Me jätkame Pekkaga veel ka järgmises saates,
kuna tänane saade jäi üsna lühikeseks.
Samas oleks tore jätkata ja kuulda sellest,
kuidas näed oma praegust olukorda, aga ka kristlaste olukorda tervikuna?
Nii et me naaseme taas järgmises saates.
Tänud teile vaatamast
ja õnnistusi teie teele Jeesuse järgijatena
ning lootust isegi siis, kui igasugune lootus on kadunud.
Valigem elu!
Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas