PEOPESAL
Tere tulemast vaatama saadet "Peopesal"!
Saate eesmärk on aidata inimesi kasvada ja terveneda sisemiselt.
Ehk siis ajada oma juured sügavale Kristusesse.
Täna räägime juureravist.
Sellest, millised on meie mõtete ja hoiakute juured?
Millesse või kellesse oleme tegelikult juurdunud?
Alustame palvega.
Kõigeväeline Kolmainu Jumal, Isa, Poeg ja Püha Vaim,
palun, et selle saate ajal
võiksid meie mõtted avaneda mõistma,
kui võimelised me oleme oma elusid mõjutama.
Kuigi on palju asju, mida me ei suuda mõjutada,
olukordi, kus vajame Sinu ligiolu ja väge,
on igapäevaselt ka palju võimalusi muuta oma elu suunda.
Kas meie elud kajastavad armastuse rikkust ja täiust,
või asju, mis toovad esile haigust, surma ja üksindust.
Issand, palun aita meil vabaneda selle saate ajal nendest juurtest,
mis toodavad oma kasvuga hävingut ja surmavilju.
Vaheta need juured Kristuse juurte vastu.
Juhi meid Püha Vaim ja ole koos meiega.
Jeesuse nimel, aamen.
Kindlasti olete märganud,
et on teatud asju, mille suhtes oleme tundlikud.
Kui keegi võtab mingi teatud teema käsile,
tõstab meis pead enesekaitse mehhanism.
Tõstame ette paksu kaitsemüüri
ja oleme kohe valmis enda eest seisma.
Me ei suuda teatud asju vastu võtta, sest see on liiga valus.
Teatud asjad võivad meile meelde tuletada...
See võib olla lõhn, hääl või sõna, mis tekitab teatud reaktsiooni.
Toon ühe karmi näite.
Inimene, kes on elanud läbi verepilastuse,
on surunud selle alla ega taha seda mäletada.
Kuid on asju, mis võivad talle seda meenutada.
Need võivad olla ka väiksed asjad, millega me ei ole tahtnud tegeleda.
Siis, kui keegi võtab selle teema jutuks,
tekib meis reaktsioon - olgu see siis viha või eraldumine...
Hülgamine ja mahajätmine on üks hea näide.
Inimesed, kes on tundnud, mida tähendab olla hüljatud,
on väga tundlikud igasugu kriitikale.
Iga negatiivne kommentaar on tema jaoks sama,
kui keegi oleks ta hüljanud.
Nimetame seda ülereageerimiseks, olukorra valesti tõlgendamiseks.
Räägime siin ärritajatest (ing k trigger).
On füüsilised ärritajad ja emotsionaalsed ärritajad.
Viimast võib nimetada veel ka emotsionaalseks lukuks.
Need võivad asuda samades kohtades.
Näiteks mu õlad on pinges, mõlemad pooled on lukus.
Käsi on raske liigutada.
Tunnen füüsilist valu.
Massöör suudab neid pingeid leevendada
ja tunnen vabanemist.
Kuid selle sama koha peal võib olla ka emotsionaalne lukk.
Massöör püüab avada füüsilist lukku
ja samal ajal avaneb ka emotsionaalne lukk.
Hüljatust kogenud inimestel on palju selja -ja õlavalusid.
Nad kannavad koormaid.
Võib-olla nad on võtnud enda peale liiga vara täisealisuse koorma.
See koorem on aga muutunud liiga raskeks seljale ja õlavööle.
Kui inimene võtab osa teraapiast ega suuda end sõnadega väljendada,
võib hakata otsima tema probleeme füüsilise poole pealt.
Seda võib ette kujutada umbes nii:
see füüsiline pingekoht on alguspunkt,
mis on justkui lõngaga ühenduses mõne mineviku kogemusega,
mis juhib meid asja juureni.
Kas jõudsite järele?
Näiteks, kui olen seltskonnaga väljas ja nad lähevad koos välja sööma,
aga mind kaasa ei kutsu.
Samas olen varem kogenud hüljatust.
See olukord on ärritaja,
mis toob uuesti esile selle hülgamise kogemuse minevikust.
Mõne sündmuse, mille olen jõudnud juba isegi unustada.
Nii teraapias kui ka eneseravis
saab neid emotsionaalseid lukke seostada mineviku kogemustega.
On võimalik uurida seost ärritaja ja selle juure vahel.
Vahel ei ole võimalik päris juureni jõuda,
kuna mõned kogemused on leidnud aset nii varakult,
et meil puudub vastav mälupilt.
Väike imik ei suuda end sõnades väljendada,
kuid ka temal on oma väljendusviisid, millest räägime hiljem.
See on teekond, mille saame võtta ette iseendaga,
et leida teatud reaktsioonide tekitaja.
Miks on see vajalik?
Kui ma reageerin üle või vastupidi - jään ükskõikseks,
takistab see valu mind leidmast ühisnimetajat teistega.
Valu takistab mind tundmast end armastatud ja aktsepteerituna.
Elan vales, mis lähtub sellest juurest.
Juur saab alguse sellest, kui mõni asi sünnib esimest korda.
Oletame näiteks, et 3-aastane laps jäeti kuhugi
ja tema alateadvusse on jäänud nüüd tunne,
et ta pole midagi väärt
ja teda võib jätta millal ja kuhu iganes.
3-aastane ei suuda seda veel tunnete tasandil analüüsida,
kuid tema sisse lukustub üks hirm, kui sellega ei tegeleta.
Iga trauma, millega ei tegeleta, jääb meie sisse
ja hakkab meid alateadlikult mõjutama,
mis ongi probleem.
Kui inimene ei tea, miks ta aegajalt üle reageerib,
miks ta vahel liiga võimukas on
või miks alati temaga igasugu jamasid juhtub,
siis selle taga võib olla juur, mida pole teadvustatud
ning millega pole tegeletud.
Selle juurega aga käib eelkõige kaasas vale.
Hüljatud inimese jaoks on vale see, et ta pole armastust väärt.
Kui inimene selle valega ei tegele,
siis ükskõik, mis sõnumeid talle ka täiskasvanueas ei saadeta,
ta ei suuda uskuda, et ta on oluline.
Ta ei suuda seda enne, kui on selle juurega tegelenud.
Tahan ühe näite varal muuta selle jutu konkreetsemaks,
mistõttu, kui Anne palun tuleks,
siis me näitame piltlikult, kuidas see lugu reaalselt välja näeb.
No nii, julge naine!
Kui ma nüüd küsin su käest, Anne, kas su elus on mingeid asju,
mida näed sind mõjutamas veel täiskasvanu easki.
Mingid asjad, mis piiravad su mõttemaailma
või lihtsalt vaevavad sind.
Kas on midagi sellist?
Riided ja riiete ostmine.
Riiete proovimine.
Räägi sellest veidi.
Igakord, kui ma mõne uue asja ostan,
siis see algul tundub tõeliselt hea riidena
ja ma olen sellega tõeliselt rahul.
Kui ma aga seda siis kandma hakkan, puutun sageli kokku sellega,
et kui keegi ei ütle midagi mu riiete kohta
või jääb mind pikema pilguga vaatama,
siis ma arvan kohe, et see näeb kohutav välja mu seljas.
Ehk siis, sa tunned häbitunnet?
Jaa.
Hea küll. Võtame väikese teekonna ette.
Ole palun siin nii
ja ma läbin koos sinuga selle teekonna.
Mis tähendab seda, et ma ütlen sulle, mida teha.
Kuid esmalt hoia lihtsalt silmad kinni.
Ja nii palju, kui see siin publiku ja kaamerate ees võimalik on,
keskendu vaid oma teekonnale ja oma loole.
Kuna see riiete teema on sinu jaoks nii tundlik teema,
siis püüa siirduda oma mõtetes tagasi mõnda sellisesse aega elus,
mis oli samuti riietega seotud.
Meenub sulle mõni juhus?
Ma käisin 3-klassis
ja ühel hommikul oli kõva külm ja pakane,
nii et pidin vildid jalga panema.
Need olid suured ja koledad vildid,
kuid ma ei saanud emale öelda ka, et ma ei pane neid jalga.
Läksin siis kooli ja mäletan, kuidas mul oli tunne,
et terve kool vahib mind.
Kõige hullem oli aga see, et üks poistest hakkas laulma:
"Vildi sangar, vildi sangar!"
See oli täiesti kohutav.
Hea küll, jääme siinkohal pidama, kuna see on sul väga selge mälestus.
Püüa nüüd nii palju, kui võimalik,
saada kinni sellest tundest, mida see sinus tekitab.
Häbitunne sellest,
et mul on teistsugused jalanõud, kui teistel.
Hea küll - häbitunne.
Seostuvad sul selle häbiga ka mingid mõtted?
Mõtlen sellele, et see polnud minu süü,
et pidin need jalga panema.
Olid sa seetõttu ehk vihanegi kellegi peale?
Olin. Ema peale muidugi.
Nii et sa kogesid häbitunnet ja viha?
Jaa.
Proovi nüüd sellest hetkest veel kaugemale minna
ja vaata, kas leiad ehk sealt ka midagi,
mis sama teemaga haakub?
Olukord läheb järjest paremaks, kui liigute eestpoolt tahapoole.
Ehk siis, kui te seda harjutust kodus teete,
liikugegi samm sammult tahapoole, sest see muudab kogu loo kergemaks.
Ehk siis, kui sa oma mõtteis veel kaugemale lähed,
mis sulle siis meenub?
Koolis oli pidu,
kuhu mindki peale emaga suurt madinat lubati.
Mul ei olnud suurt palju midagi selga panna,
kuid ema valis mulle ühe poolpika punase seeliku.
See oli esiteks mulle liiga suur
ja ema nõustus seda vaid õige veidi lühendama.
See oli päris õudne minna selle seelikuga peole,
mistõttu üritasin enamuse ajast vaid istuda,
et ei peaks selles seelikus ringi käima.
Sest mul oli tunne,
et niipea, kui ma püsti tõusen, hakkavad kõik jälle vaatama.
Nii et ma ei mäleta sellest peost midagi enamat,
kui vaid seda kohutavat punast seelikut.
Ehk siis see seelik piiras su käitumist ja liikumist?
Just.
Mäletad sa, mis tundeid see sinus tekitas?
Häbi ja väärtusetuse tunnet.
Ka seda, et ma tundsin jälle, et see pole minu süü,
sest ma ei valinud seda seelikut ise ega tahtnud seda ka kanda.
Hea küll.
Ehk siis sa näed nüüd ühtse joonena seda,
et sa oled pidanud kandma riideid, mida sa ei tahtnud kanda.
Jaa.
Meenub sulle ehk veel midagi veelgi varasemast ajast?
Ei.
See on see kõige viimane mälestus, mida mäletad?
Jaa.
Jääme hetkeks siia pidama ja püüame üheskoos mõelda,
mis mõtteid see häbi ja alanduse tunne sinus tekitas?
Lisaks ka hirmule, mis ei lasknud sul ringigi liikuda.
Mida sa mõtlesid, või mida praegu mõtled,
et mida see laps selles olukorras võis tunda?
Mis mõtteid see endaga kaasa tõi?
Ebaõigluse tunne.
Ebaõigluse tunne...
Veel midagi?
Üksildustunne.
Hüljatuse tunne sõprade poolt.
Üks punane seelik põhjustas seda kõike.
Jaa.
Ning see mõjutab sind veel vahel tänapäevalgi,
kuna koged endiselt häbi oma riiete pärast.
Kogen.
Kui me nüüd püüame mõelda sellele nii objektiivselt, kui vähegi võimalik
kuigi oma elu ei saa kunagi võtta lõpuni objektiivselt.
Aga kui sa nüüd astuksid sellest olukorrast välja
ja oleksid hoopis keegi teine.
Kujutagem ette, et su olukorda kuvatakse sulle kusagilt ekraanilt
ja sa näed end seal selles punases seelikus.
Mida sa tahaks öelda sellele väikesele Annele?
Sa ei peaks väga muretsema,
kuna suurem osa rahvast eeldavasti ei märkagi su seelikut.
See pole ka sinu süü,
kuna sa ju ise ei tahtnud seda seelikut selga panna,
vaid sa pidid tegema seda sunniviisil.
Mida see väike Anne tahaks emale öelda,
kes sundis teda seda seelikut kandma?
Emale tahaks öelda seda,
et kui ma alati olin see pailaps, kes uskus kõike, mida ema ütles,
siis ta eeldavasti isegi ei mõistnud, et tahtsin olla talle meelepärane
ja ei hakanud seetõttu talle vastu.
Kui sul peaks olema võimalus see olukord uuesti läbi elada,
siis mida sa selle juures muudaksid?
Milline see olukord nüüd oleks?
Mis nüüd teisiti oleks?
Ma ei peaks seda seelikut selga panema
ja ma võiks valida mõne muu riideeseme.
Ma julgeks ka öelda emale, et ma ei taha seda seelikut.
Julgeksin öelda, et see on julm sundida kandma asju,
mille üle teised ehk naeravad,
või mis pole sellised riided, nagu teised kannavad.
Kui sa aga mõtled nüüd tänapäevale,
siis kuidas see liitub tänasega, kus sa oled täiskasvanud Anne?
Kes täna ja nüüd otsustab, mida sa selga paned?
Loomulikult ma ise.
Läheme nüüd veel korraks selle olukorra juureni
ja vaatame, kuidas kõik see,
et keegi teine määrab su riiete valikut
või käsib sul selga panna selle punase seeliku,
või et inimeste arvamusel su riietusest oleks mingit tähtsust -
need kõik on valed.
Sul on võimalus valida endale just täpselt selliseid riideid,
mis sulle meeldivad ja mis on sinu maitse kohased.
Kas sellest piisaks sulle?
Jaa.
Seejärel aga tuleb palve osa.
Kui me juurime minevikust mõned juured üles,
siis ühes nende juurtega juurime välja ka kõik valed
ehk siis mõtted, mida need valed põhjustasid.
Näiteks vale, et see on häbiväärne riietuda oma soovide kohaselt
ja peab kelleltki luba küsima,
kas punane kampsun ikka sobib mulle või mitte.
See kõik on vale.
Nii et me eemaldame palves selle valejuure oma mõtetest
ja istutame asemele Jumala mõtted.
Selle, mida Tema mõtleb
ja kuidas Tema seda väikest Annet näeb.
Mida Tema sellele väikesele tüdrukule ütleks?
Igaüks võib läbida taolise teekonna omal käel,
kuigi, kui keegi on kõrval, on ehk lihtsam,
kuna siis saab asju häälega välja öelda.
Kuigi ega keegi ei keela ka omaette rääkida
ja neid asju välja öelda.
Kõige tähtsam on teadvustada endale neid asju
ja mõista, et me täiskasvanuna püüame ikka vastata teatud ootustele,
mis esitati meile juba me lapsepõlves.
Ja me pole kunagi julenud neid isegi küsimärgi alla seada.
Kuid palvetagem nüüd üheskoos ja õnnistagem Annet,
et see väike, punast seelikut kandev tüdrukuke
võiks vabaneda kõigist neist valedest ja häbist.
Kõikväeline Jumal,
me tahame õnnistada seda väikest Annet.
Seda väikest Annet oma punases seelikus
ja öelda talle, kui armas ta tegelikult on.
See, et ta on olnud erinevam teistest,
on eeldavasti tekitanud temas ka üksindustunde.
Issand, me õnnistame kõike, mis selles loos on olnud head,
kuid samas lõikame Jeesuse nimes läbi kõik selle,
mis seob, valitseb, võimutseb,
või takistab Annel olemast vaba täiskasvanu
langetades õigeid valikuid ja riietudes nii nagu ta ise soovib.
Ma palun Jeesus, et Anne võiks juurduda Sinus
ja Su juured täidaksid kõik need tühimikud,
mida enne täitsid valed tema mitte väärt olemisest ja häbist.
Temast saab kuningliku pere printsess
ja ta võib elada püstipäi selle naisena,
kelleks ta algselt loodi.
Tänu Sulle, Issand, et Sa taastad ta positsiooni
ja ta võib näha, kui armas see väike Anne on olnud.
Näha, kuidas ta on vabanenud mineviku häbist ja taagast
ning kogeda täit vabadust Jeesuse nimel ja vere väes.
Tänu Sulle, et ta ei pea enam kunagi neid valesid endaga kaasas kandma.
Me asetame risti tema mineviku ja oleviku vahele
ja igakord, kui talle meenuvad vanad mõtted,
võib ta endale meelde tuletada, et need ei vasta tõele
ega ka sellele, kuidas Jumal teda näeb.
Me õnnistame seda täiskasvanud Annet
Isa, Poja ja Püha Vaimu nimel. Aamen.
Aitäh sulle, Anne.
Juureravi võib teha paljudel eri viisidel.
Kuid on üks lihtne põhimõte.
Püha Vaim suudab teha tööd minevikus
täpselt nii, nagu selles hetkes.
Ta suudab minna ajas tagasi, mineviku olukordadesse.
Siis, kui hakkasin ise neid harjutusi tegema,
puudusid mul kõik mälestused oma varajastest aastatest.
Kogu koolieelne aeg.
Alustades selle teekonna läbimist,
tuletas Püha Vaim mulle meelde asju, mis olid täielikult mu mälust pühitud.
Järsku olin tagasi selles ajas.
Sain aru, et ma ei olnud seal üksi, kuigi arvasin, et olen.
Ta näitas, mis oleks juhtunud, kui Teda poleks seal olnud.
Öeldakse, et laps mäletab sündmusi alates 3-ndast eluaastast.
Sellele eelnevad ebatäpsed välgatused hetkedest.
Ma ei kujutanud ette, et võiksin mäletada nii kaugeid asju.
Kui siis Püha Vaim alustas minuga seda teekonda,
meenusid mulle olukorrad ajast, mil olin kõigest 3-aastane.
Isegi asjad, mis juhtusid vahetult peale mu sündi.
See on vabastav kogemus.
Hakkad mõistma,
miks teatud asjad tekitavad kergesti depressiooni või ahastust.
Mispärast tunnen hirmu teatud asjade ees?
Kõigele on põhjus, mis on minevikust leitav.
Minevikku ei ole vaja süüvida rohkem, kui hetkeolukord seda nõuab.
Ei ole vaja otsida minevikust asju, mis meid praegu ei mõjuta.
Ainult neid asju, mis takistavad meid
ega lase meil olla nähtavad.
Sa ei ole nähtav,
kui pead end teatud seltskonnas või olukordades tagasi hoidma,
selleks, et sobida.
Siis teed end väiksemaks, kui sa tegelikult oled.
Kõik inimesed on kutsutud tulema esile.
Õitsema otsekui lilled ja avama oma õied,
mitte varjama neid nupu sees,
kartes, kas päiksevalgust on ikka piisavalt või mitte.
See kõik on õpitav.
Julge alustada selle teekonnaga.
Julge lüüa ennast letti - mis sul kaotada on?
Tähtis on ka mõista, et sa ei ole ainus.
Igaühel on asju, mis hõõruvad.
Mida rohkem oled valmis neid asju jagama,
seda enam märkad, et sa ei olegi ainus.
Ma mõtlesin, et see on nii väike asi, mis ma sellest teistele räägin...
See ei ole nii!
Isegi väike kivi tekitab kingas hõõrdumist.
Olgu need asjad missugused tahes,
tõeline vabanemine toimub nende asjadega silmitsi seistes.
Minevik ja selle sisse hüppamine võib tunduda hirmus.
Mõned kardavad, et minevik on liiga karm
ega julge sellega vastamisi seista.
Võib tekkida kabuhirm.
Võin enda ja oma patsientide kogemustest lähtudes öelda,
et kõige sügavamas hirmus peitub Jumala soe embus.
See on täpselt Jumala meele järgi -
pöörududa Tema poole, et Tema saaks meid taastada.
Juureravi ongi taastamine.
Meid istutatakse veelgi kindlamalt Kristusesse.
Tema auhiilguse kaudu julgeme puhkeda õide.
Muidu elame oma elu nagu kinnised nupud
ja keegi ei saa teada, mis sealt oleks võinud välja tulla.
Riskima peab - nagu elus ikka.
Tagantjärele võin öelda, et tasub võtta ette see teekond.
Midagi ei ole kaotada. Ei tasu jääda peatusesse.
Kordan veel, kuidas see protsess käib.
Kui tekib olukord,
mis paneb sind üle reageerima või hoopis jahmuma,
küsi endalt: Mis minuga toimub? Kust ma tean seda tunnet?
Millal olen veel seda tundnud?
Äkki siis, kui õpetaja solvas mind.
Kas mäletan veel mõnda varasemat olukorda?
Lähen nii kaugele, kui mälestused mind viivad.
Palves võid jõuda veelgi kaugemale.
Siis jään peatuma selle kõige varasema mälestuse juurde.
Lasen Jumalal rääkida tõde ja armastust sellesse olukorda.
Mina olen ju ime!
Kui Jumal mind lõi, lõi Ta imelise olendi.
Sellest vaatenurgast mõistame,
et taastamisprotsessi käigus vabaneme olema need inimesed,
kelleks Jumal meid on loonud.
Saame võtta kasutusele oma annid ja võimed.
Kõik takistused meie teelt saavad eemaldatud.
Kui oleme harjunud alavääristama ennast,
mõeldes, et me ei ole midagi väärt,
võime täpselt samamoodi mõelda ka ümber.
Nende kahe variandi vahel valides, pigem usun Jumalat,
kui veedan ülejäänud elu mõtiskledes, miks ma küll siin maa peal olen.
Kõike seda mõjutab meie keel ja hoiakud.
Kuidas me räägime endast? Kuidas näeme teisi enda ümber?
See on vahel justkui naasemine lasteaeda,
et õppida uuesti, kuidas teistega mängida.
Labidaga vastu pead lajatamine ei anna häid tulemusi.
Parem on lasta teisel oma mänguautoga natuke mängida.
Palume Jumala ligiolu ja juhtimist.
Issand, täname selle eest, et lood pidevalt uut ka meie sees.
Täname selle eest, et Sa ei väsi.
Meie oleme alles poolikud ja patused,
aga Sina annad aina uusi võimalusi.
Oled valmis kandma meid edasi, kui väsime ära.
Siis kui kõik tundub lootusetu.
Õpime vähehaaval usaldama Sind.
Sinule on kõik teada, sest Sina ise oled meid loonud.
Oled andnud meile kõik annid ja kogu varustuse.
Täname Sind. Aamen.
Tõlge: Sanna Pitko
Hea vaataja.
"Peopesal" saade on mõeldud neile,
kellest osad ehk ei tunne veel Jeesust.
Või neile, kes tahavad kasvada Tema tundmises.
Saade räägib sellest, kuidas saada iseendaks Kristuses.
Soovides toetada nende saadete tootmist ja TV7't,
võid helistada 900 1777 (7 eur)
või teha pangaülekande, mille andmed leiad www.tv7.ee Aitäh!