Tere tulemast, head vaatajad, vaatama taas "Peopesal" saadet.
Räägime neis saadetes seesmisest terviklikkusest
ja sellest, millised me oleme Kristuses
või millised me võiks olla Temas.
Meil on kui üks eesmärk võidjooksu näol,
millest ka Paulus Piiblis rääkis,
et me jookseksime peaauhinna suunas
ja saaksime neiks, kelleks meid on loodud.
Tänase saate teemaks on suhtumised,
kuid enne veel, kui sellest räägime,
palvetame koos.
Issand, tänu Sulle,
et kuigi Sinu mõtted pole alati meie mõtted
ja Sinu teed meie teed,
siis ometigi Su mõtted meie suhtes on alati head.
Ja Su tahe meie suhtes on alati hea.
Seetõttu võime ka loota sellele,
et kui usaldame end Sinu juhtimise alla
ja laseme Sul end edasi viia,
siis Sina oma Püha Vaimu läbi oled meie parim nõuandja,
juht ja õpetaja.
Ole palun nüüd kaasas selleski hetkes
ja puhasta mind, et võiksin olla Jeesuse kanaliks,
rääkides vaid seda, mis on tõene ja Jumala Sõna põhine.
Uhu ära kõik see, mis ei kannata tõde.
Tänu Sulle, et oled siin meie keskel
vastavalt Su tõotusele,
et kus kaks või kolm on Sinu nimel koos,
seal oled Sina nende keskel.
Aamen.
Oleme varasemalt rääkinud neis saadetes sõnade ohtlikkusest
ehk sellest, kuidas su sõnad võivad avaldada erinevat mõju.
Keel on küll vaid väike ihuliige,
kuid see võib korda saata väga palju halba.
Nõnda, nagu ka väga palju head.
Õpetussõnad 25:15 ütleb:
"Kannatlikkusega saab veenda valitsejat
ja mahe keel murrab luud."
Sõnade olulisust ja nende kasutamist on uuritud ka laste puhul.
Nägin just hiljaaegu ühte värsket uurimust,
milles oli kaks väga huvitavat seika.
Juba 7 kuune laps suudab eristada üksteisest erinevaid keeli.
Ehk siis kui tegu on näiteks kakskeelse perega,
siis kuigi 7-kuune ise veel ei räägi,
teeb ta siiski vahet, et vanemad räägivad eri keeli.
Ühtlasi on ka kindlaks tehtud,
et isegi loode teeb vahet, kes räägib ja mida räägib.
See oli muidugi juba varemgi teada,
et loode teeb vahet erinevate tunnete vahel.
Ja kõnemaneergi ju peegeldab sageli me tundeid.
Nii et me kõnel on äärmiselt suur roll
juba alates sellest, kuidas me oma lapsi kasvatame.
Teine uurimus käsitles aga teemat, mis paljude me jaoks on vahel raske.
Või noh - kellele on, kellele pole. Minu jaoks igal juhul on.
Ehk siis - lastele piiride seadmine ja nende distsiplineerimine.
Mäletan, kuidas meil kodus ikka öeldi, et mingi kord peab ikka majas olema
ja päris kõike ikka ka teha ei või.
Kuid selles teises uuringus,
mis viidi läbi nö metsikute ja rahutute laste seas, leiti,
et mida vähem pöörati tähelepanu nende halbadele tegudele
ja krutskitele
ning mida enam pöörati tähelepanu sellele, kui nad midagi hästi tegid,
siis seda kiiremini need lapsed maha rahunesid.
Seda kiiremini nende käitumine paranes.
Sest kui positiivset tagasisidet oli rohkem kui negatiivset,
ärgitas see ka neid käituma teatud teisel moel.
Nii et präänik toimib siiski paremini, kui piits.
Seetõttu on nüüd ka katsetatud seda, et selle asemel, et kogu aeg öelda:
"Ära tee seda, ära tee toda! Istu nüüd ometigi vagusi!"
püütakse pigem keskenduda millelegi positiivsele.
Kuna aga kõigi meie sees elab see üks väike laps,
siis usun, et taoline armastuse keel toimiks meiegi puhul palju paremini,
kui see, et keegi meid kogu aeg käseb, kamandab ja midagi nõuab.
Või me probleemidele pidevalt tähelepanu juhib.
Nii et isegi, kui oleks midagi kriitilist öelda,
seda saab ka viisakal moel väljendada.
On nii mitmeid võimalusi, kuidas asju öelda.
Piibel ütleb lausa nii, et elu ja surm on keele võimuses.
See on ikka päris karm - elu ja surm!
Selge on see,
et me ei saa oma kõnega muuta ajalugu ega praegust tegelikkust.
Me ei saa öelda, et must on valge.
Me ei saa valetada, et seeläbi muuta tõde.
Küll aga saame me valida, kuidas me seda tõde välja ütleme.
Üks asi, mis on kõne kohta teada, on see, et selle abil saab luua uut.
See on huvitav!
Me sõnad loovad ootuste kaudu uut.
See sünnib seekaudu, et kui ma väga millelegi mõtlen
ja väga millessegi usun,
siis ma hakkan vastavalt sellele asjale käituma
ja see asi läheb täide.
Seetõttu ka kõik see, mida ma enda kohta ütlen,
hakkab reaalsuses kuju võtma.
Nii et kui ma usun, et järgmine nädal juhtub minuga midagi halba -
jään ma siis auto alla, või juhtub mu lastega midagi hullu!
Või ma usun, et järgmine nädal tuleb veelgi parem sellest nädalast.
Mõlema variandi puhul on praegune hetk kõige tähtsam.
Ehk siis ma saan oma kõne kaudu määrata ära suuna,
kuidas ma usun, et asjad hakkavad juhtuma
ja hakata neid alateadlikult suunama.
Mõistate te?
Järgnev pole ehk küll kõige parem näide, aga siiski.
Oletagem, et ma soovin endale meest, et leevendada oma üksindust.
Olen küll hardasti palunud selle pärast,
aga kui ma samaaegselt mõtlen, et:
"No nagunii see ei toimi
ja nagunii ei pööra keegi mulle tähelepanu ega hooli minust!",
siis ma olen juba loonud seisu,
kus ma isegi ei näe enam potentsiaalsid võimalusi.
Kui ma aga mõtleks nii:
"No ma olen veel üsna nooruslik vana inimene
ja veel on ju elu, mida elada,
mistõttu oleks ju päris tore,
kui mu elus oleks mõni šarmantne mees."
Sel juhul olen ma ka võimeline märkama mehi enda ümber
ja see avardab mu võimalusi.
See on ehk veidi nadi näide,
kuid peaks siiski andma aimu, mida ma kõige räägitu põhjal mõtlen.
See puudutab, mis tahes olukordi.
Kõik eelnev puudutab väga palju ka seda,
kuidas ja mis suunas oma lapsi mõjutame ja suuname.
Kui me oleme ebalevad ja kahtlevad:
"No eks me näe, kuidas sul seal laagris läheb!
Oskad sa üldse vett või munagi keeta?"
Kõige selle kaudu me juba loome ühe ebaõnnestumise õhkkonna.
Sõnad loovad tegelikkust.
Kui ma aga ütleme: "No milles küsimus!
Sa oled juba 19 aastane - sa saad raudselt hakkama!
Ja kui ei saa, eks sa siis helistad ja mõtleme midagi välja.
Kuid muna keetmisega saad sa kindlasti hakkama."
Ja kui laps ei oskagi, otsustab ta sel hetkel, et oskab siiski,
sest ta tunneb, et teda usaldatakse.
Ehk siis - me loome sõnadega ühte reaalsust.
Kõik see, millest me mõtleme, seda me ka räägime.
Või kõik see, millest räägime, on me tegelikud mõtted.
Seetõttu ka, nagu Moosese raamatus kirjas -
me peame valima elu.
Efeslaste kiri ütleb, et peame uuendama oma meeli
ja kiri Roomlastele,
et me ei muutuks oma mõtteviisilt selle maailma sarnaseks,
vaid muutuks ja uuendaks...mida?
Oma meeli ja mõtteid,
et teeksime vahet, mis on hea ja õige;
mis on Jumala tahe ja Talle meelepärane.
Armastus on samuti selle kõigega seotud.
Kui me hakkame otsima tõde, leiame selle Piiblist.
On üks asi, mida me sageli ei tea inimeste kohta.
Mis te arvate, mida arvatakse inimesi kõige enam mõtlevat,
kui oleks võimalus näha nende pea sisse?
On need pigem negatiivsed või positiivsed asjad,
mis inimeste meeltes mõlguvad?
Mis te arvate?
Suurem osa inimeste mõtteist,
mida protsentuaalselt enam kahjuks ei mäleta, on negatiivsed.
Ja suurem osa inimesi, kes kohtab mõnda uut inimest,
mõtleb temast esmalt negatiivselt.
Inimesest, keda nad isegi ei tunne!
Või ka asjast, mida veel ei tunta.
Seetõttu mõelge ka, kui palju on eelarvamusi
ja kuidas need eelarvamused ja võõraste kartmine
juhivad me käitumist.
Kasvõi koguduseski.
"Ei ma julge temaga rääkima minna! Tundub kuidagi na uhke olemisega.
Tuli pea püsti kirikuuksest sisse ja kui ma nüüd temaga rääkima lähen,
siis ta kindlasti nähvab mulle."
Taoliste mõtete põhjal me siis käitumegi.
Hea veel on, et me mõtted pole päris vihameelsed,
kui mõnda nö uhket inimest näeme.
Sageli võib olla aga nii, et neid, keda peetakse väga uhkeks,
on tegelikult äärmiselt häbelikud.
Ehk siis, kui teised mõtlevad: "Vat kus nüüd alles arvab endast!",
on tegelikult tegu hoopis häbeliku inimesega,
kes ei taha kuidagi silma paista.
Kõik taolised kogemused loovad aga pinna eksimustele.
Meil aga on neis olukordades võimalus valida uus keel.
Ma ei tunne seda inimest üldse,
mistõttu ei hakka ka kohe arvama temast midagi.
Ei loo eelarvamusi, vaid lähen ja saan tuttavaks temaga.
Mida mul ikka kaotada on.
Ja kui ta ongi uhke, olgu siis peale. Mis mul sellest.
See on tema valu ja probleem, kuid ega mina pea sest' kannatama.
Ma ei pea seda isiklikult võtma.
Ühtlasi aga saan oma käitumise, mõtete ja sõnade kaudu
õppida siiski armastama,
teades, et kõik see, mida annan, teen ja kuidas asju näen -
see tuleb mulle endale tagasi.
Olete kindlasti märganud, et kui on olnud hirmu inimeste ees
või hirmu minna kuhugi kogudusse,
siis sa mõtled endamisi,
kus siis need inimesed on, kes peaks mind tervitama?
Kus need inimesed on, kes peaks tulema mu juurde
ja ütlema: "Tere! Mina olen see ja see."
Miks ma ise ei lähe?
Miks ma ootan, et keegi teine peaks tulema?
Aga seetõttu, et me arvame alati,
et meie oleme need, kes midagi vajavad
ja mitte need, kes võiks ise midagi anda.
Andmise võlu peitub selles, et isegi kui sa kiidad kedagi...
Keel on antud selleks, et kiita ja tänada kogu aeg.
Ja mitte vaid Jumalat, aga ka oma ligimest.
Seda juhtub ikka üliharva,
kui me kiidame kedagi kas hästi tehtud töö või teenuse eest;
selle eest, et keegi on olemas.
Selle eest, et keegi kena inimene kuulas meid ära jne.
Me täname ikka ütlemata vähe,
samas teades, et kiitus on see, mis sütitab inimesi.
Selle mõju on võimas
ja see on ka Piibli peamine mõte,
et me viiks Jumala keelt, seda armastuse keelt
kõikjale, kuhu me läheme.
Ma ei ütle, et peaksid minema tänavale traktaate jagama,
kui sa pole evangelisti tüüpi.
Küll aga võid sa levitada Jeesuse head "lõhna"
läbi oma sõnade ja mõttevahetuste.
Ehk siis kristlased ei peaks võtma šnitti ilmalikust mõtteviisist
ja esimene samm selles on see,
et me ei peaks pidevalt mõtlema ja kartma, mida maailm meist arvab.
Me oleme jõudmas olukorda ja tegelikult juba olemegi seal,
kus läheb tarvis julgust.
Kristlaste julgust, mis peegeldab Jeesuse mõtteid ja tegusid.
Keda veel Ta läkitada saaks, kui mitte meid?
Kuid see tähendab ka seda,
et jagame võimaluse korral Jumala Sõna
nii sobival kui ebasobivalgi ajal
ega häbene seda mitte. Nii nagu ei häbene Kristustki.
Sest kui meie häbeneme Teda, häbeneb ka Tema meid.
Seda kõike saab teha väga lihtsalt.
Vahel see latt seatakse nii kõrgele,
kui kuuldakse mõnest maailma vallutavast evangelistist
või muudest "pühadest vendadest".
Kuid see ei pea üldse olema midagi sellist.
Meie kortermajas näiteks - ma isegi ei tea, kes selle algatas,
kuid meil kõik teretavad kõiki.
Ja see, et kõik teretavad ja vahel ka vestlevad omavahel,
muudab seal majas elamise palju meeldivamaks.
Ja kui ka tekkib olukordi, kus keegi teeb lärmi või midagi,
on palju kergem minna ütlema, kui siis, kui ei tunne teisi
ja see ei tekita mingit pahameelt.
See ehitab täiega üles sellist suuremat kogukonda,
isegi, et kõiki ei tunne isiklikult.
Seetõttu soovin isiklikult, et me sõnad oleks sellised,
mis tõeliselt tõmbaks otsivaid hingi ligi.
Et me tõesti oleks nende jaoks see Kristuse hea lõhn.
Sest tänapäeval on masside viisi inimesi,
kel' pole aimugi, kuhu nad on teel.
Kel' pole mingit suunda elus ega midagi, mis neid juhiks,
sest kirik on müünud oma keele maailmale.
Kõik taandub sellele, mida maailm ja enamus ütleb -
seda peetakse õigeks.
Kuid see pole sageli see, mida Jumal asjast arvab.
Seetõttu ka, kui me millestki räägime,
peame vaatama, kas see ühtib Piibli tõega?
Sest me ei saa kujundada oma tõekspidamisi maailma järgi.
Isegi, kui peaksime kaotama oma maine.
Ja mis sellest?
Mis vahet seal on, kui Jumal on meie poolel.
Ja üldse, mis mainest me räägime?
Millele me selle üldse rajame?
Taevasse ei saa seda nagunii kaasa võtta!
Nii et need on need julged sammud,
mida igas eluvaldkonnas teha.
Ja olles veel eetris kristlikul telekanalil,
ei saa kuidagi jätta ütlemata,
et igaüks meist on Jumala Sõna edasiviija.
Igal ühel meist on võimalus julgustada inimesi
tulema lähemale Jumalale ja mitte peletama neid eemale.
Kui me räägime Kristust tundvatest inimestest,
neist, kes on uuestisündinud,
siis nad on seespidi uuenenud inimesed
ja räägivad seespidise inimese keelt.
Maailma inimene on kui väline, elades kõige välise põhjal.
See on küll pikem teema, kuid lühidalt öeldes tähendab seda,
et väline inimene on ehitanud oma identiteedi üles
välistest materjalidest. Nii nagu ka Piibel ütleb.
Nad tuginevad sellele, mida enamus ja õpetajad ütlevad,
mida televisioon ütleb, mida sõbrad ütlevad.
Sellest sünnib nende identiteet.
Öeldakse ju tänapäeval, et igal ühel on oma tõde
ja sa võid luua selle, milliseks iganes vaid soovid.
Kuid seesmine inimene teab, et tõeline vabadus, armastus ja ühtsus
sünnivad alles siis, kui oleme Kristuses.
Kui oleme seesmise inimese poolest saanud omale uue identiteedi,
mis tegelikult on meie tegelik identiteet.
Maailma inimene on vaid kui kuliss,
tõeline inimene aga see, kes on juurdunud Kristusesse.
Seetõttu ka, kui rääkida erinevustest, on üsnagi mõistetav,
et kõige välise põhjal elav maailma inimene
ja seesmisele ning Kristusele keskendunud inimene
omavahel vestlevad,
ei suudagi nad mõista teineteist.
Väline inimene ei saagi mõista, mida seesmine räägib.
See on otsekui eestlaste ja soomlastega.
Meil on midagi, mis on otsekui ühine -
mõned sarnased sõnad,
mis lasevad ehk arvata, millest teine räägib.
Ja samas võib mõni sõna olla küll täpselt samasugune
ja tähendada hoopis midagi muud.
Sama lugu on ka siis,
kui seesmiselt uuenenud inimene räägib maailma inimesega.
Nad räägivad teineteisest mööda.
Otsekui eesti ja soome keel lähevad segi
ja keegi ei saa enam millestki aru.
Kuid see on just see koht,
kus seesmisel inimesel on ideaalne võimalus leida keel,
mille abil rääkida maailma inimesega arusaadaval moel.
Seda nii, et väline inimene näeks seda erinevust.
Sa ei saa ju minna ja öelda maailma inimesele:
"Viga on selles, et sul pole Püha Vaimu"
või et:
"Probleem on selles, et sa pole tegelikult korralik kristlane.
Sa oled lihtsalt õppinud kirikuõpetajaks,
kuid ei tea neist asjadest midagi!"
Sa ei saa ju inimestele öelda nii, kuigi vahel ehk kangesti tahaks.
Me peame leidma keele, mis on armastuse keel
ja mis kunagi ei tõuka ära.
Sest ära ei tohi kedagi tõugata.
Viha, mis maailma ja kristlaste vahel valitseb,
on enneolematu.
Need on need olukorrad, kust kristlased peaks julgema tõusta,
et rääkida inimestele, miks neil on rahu.
Miks neil on kindlus tuleviku ees ja miks nad enam ei karda.
Miks nad on rahul iseendaga ja miks neile meeldib olla iseendaga.
Usutavasti see pakuks maailma inimestele huvi,
kui nad kuulevad, et kristlik elu polegi vaid üks rist ja viletsus.
Ja isegi kui vahel tuleb raskusi, on neist ka väljapääs,
ehk siis lootusetusele pole maad.
Sest meil on keegi, kes kingib meile lootust.
Kuid nüüd tahaks tuua konkreetseid näiteid selle kohta,
kuidas oma mõtteid ja suhtumisi muuta.
Et mida see siis tegelikult tähendab?
Nii et võtame mõned mõtted ja teeme teatud asjad läbi,
et see kõik saaks hästi selgeks.
Kui sa näiteks arvad, et keegi ei armasta sind,
siis pead küsima esmalt, kas see ka tegelikult vastab tõele?
Kas see vastab tõele?
Võib ju olla, et su pere ei armasta sind
ja kallim jättis ka just äsja maha,
nii et maises mõttes võib see tõesti vastata tõele,
kuid Jumala Sõna põhjal kohe kindlasti mitte.
Kristlased teavad, et Jumal armastab neid.
Seetõttu on esimene samm tõdeda, et su algne väide on vale.
Jumal armastab ja Ta pole mingi suvaline kuju.
Kui nüüd mõelda sellele,
et kõikväeline Jumal ise armastab sind,
siis see on ikka üks igavesti vinge lugu
ja palju suurem asi, kui 1000 inimest mind armastaks.
Ehk siis see küsimus - kas keegi armastab sind?
Su algne mõte oli vale. See pärines ilmalikust mõtteviisist,
mistõttu sa vahetad selle Jumala mõtete vastu
ja hakkan seda iseendale rääkima.
Sest me ajud kohanevad seeläbi, kui kordame pidevalt teatud mõtteid
ja muutuvad tasapisi ka sellisteks, millisteks Jumal me mõtted on loonud.
"Tänu Sulle, Jumal, et armastad mind!
Mul on küll tunne, et keegi ei armasta mind,
kuid andesta palun, et unustasin, et Sina armastad mind nii väga,
et Sa andsid isegi oma Poja surma minu eest.
Ma ei suuda isegi mõista Su armastuse suurust,
kuid andesta, et mõtlesin algul valesti.
Tänu Sulle Su armastuse eest!"
Sa võid ka näiteks mõelda, et sa ei oska mitte kui midagi.
Et sul pole mingeid ande.
Kas ikka tõesti?
Palvetada sa ju ikka oskad!
Ehk oskad lihapirukaidki teha!
Koristada ju oskad?
Naeratada oskad?
Neid asju, mida tegelikult oskad, on ikka väga palju.
Kui aga arvad, et sa midagi ei oska,
on hea teha sellist harjutust,
kus paned plussid-miinused paberile kõrvuti kirja.
Algul võib neid miinuseid muidugi tulla kasvõi 3x rohkem, kui plusse,
aga hiljem saad hakata neid korrigeerima
ja tõelise tegelikkuse põhjal mõõtma,
kus tõeline tegelikkus tähendab Jumala arvamust sinust
mis on leitav Piiblist.
Iseenesest on hea leida üles need asjad,
mida oskad hästi,
aga ka need, kus on veel arenguruumi.
Ehk kui sa oled endiselt veel kergesti süttiv,
siis sa ei pea seetõttu tundma end kui väike sitikas,
vaid sa võid öelda Jumalale:
"Issand, mul on kahju, et ma ikka veel selline olen,
aga aita palun Sina mul muutuda."
Ma tahan omandada neid häid ja kauneid omadusi
nagu pikk meel ja kannatlikkus, aga mul on veel pikk tee minna.
Kuid samas ma tahan omada neid.
Kõik saab alguse sellest,
et ma otsustan tahta mõelda eluandvaid mõtteid
ja siis tasahilju hakkan nende suunas liikuma.
Olen praktikas näinud, kuidas üks sõna, üks mõte
võib hakata looma elutervet keskkonda mu ümber.
Need on kui need veepinnale tekkivad rõngad.
Kui mina olen kellegi vastu sõbralik, on tema ka minu vastu sõbralik.
Nii lihtne see ongi.
On inimesi, kes ütlevad,
et neile kohe üldse ei meeldi teised inimesed.
Taolisi inimesi on palju.
Inimesi, kellele pigem meeldib nende kass või koer,
aga mitte teised inimesed.
Sel juhul võib õppida mõtlema nii,
et Kristus on pannud iga inimese sisse oma näo.
Igas inimeses on Kristuse vaim -
vahet pole, kas see elab või on surnud,
Seetõttu võime õppida nägema teises Jumala loomingut;
inimest, kelle sisse Jumal on pannud oma elu
ja keegi ei saa seda ära võtta.
Ehk siis igas inimeses on midagi erilist
ja igal inimesel on meile midagi pakkuda,
kui me vaid tahame õppida sellest.
Olen märganud ka seda,
et mida omapärasem ja imelikum keegi on,
seda enam meil on õppida ja saada temalt midagi.
Ja mõista, et: "Armas aeg, ka nii võib mõelda!"
Mu enda puhul,
kui ma olen näiteks mõne hästi aeglase inimesega koos,
siis ma võin mõelda, et tore, kui on aeglaseidki inimesi,
sest nad võtavad minusugusel kiirustajal hoogu maha.
Ehk siis me õpime ja ka anname oma sõnade kaudu.
Positiivset ja elujaatavat mõtet peab kinnitama,
ehk siis tasub võtta Piiblist selliseid elavaid kirjakohti
ja rääkida neid oma elu üle.
Eriti kõige selle osas, mis puudutab armastust.
"Jumal on mind nimepidi kutsunud, ma olen Tema oma."
"Mida võib inimene mulla teha."
Kõik taolised salmid, mis puudutavad su eluolukordi.
Kirjuta need kasvõi paberilipikutele üles
ja loe neid enesele igapäevaselt.
Seda nimetatakse kinnitavaks kõneviisiks.
Need on sellised kinnitavad ja ilusad sõnad,
mida võime jagada teistelegi.
Õnnistamine on samuti sõnade kasutamisega seotud.
Hakakem õnnistama kõiki inimesi, sh oma vaenlasi,
soovides neile kõike head.
Sest hea on see, mis hakkab kandma vilja.
Halba ei taha ju keegi.
Kui suhetes esineb raskusi, on õnnistamine hea koht, kust alata,
et midagi uut võiks sündida nii meie elus,
kui selle inimese elus, keda me õnnistame.
Peeglisse vaatamine on ka üks võimalus,
mida õpetatakse palju sekulaarses teraapias.
Astud hommikul peegi ette ja ütled endale ilusaid sõnu.
Selle kohta on muidugi üks nali ka,
et üks vanem inimene astus hommikul peegi ette
ja ehmatas ära, hüüdes:
"Nii palju halle juukseid, nii palju halle juukseid!"
Ja ka tagasi voodisse heites olid juuksed endiselt hallid.
No isegi kui meil on hallid juuksed, me võime näha seda kui annina,
et oleme saanud kasvada ja areneda
ning mida vanemad me oleme,
seda lähemal ajale, mis viib meid Taevakoju.
Palvetame koos.
Tänu Sulle, Issand,
et saame jätta Su hoolde kõik oma mõtted, tunded ja tahte.
Kõik selle, mis meis ja meil on.
Ainuüksi Sina saad meid oma armastuse kaudu uuendada
ja seda me su käest palumegi.
Tänu Sulle Isa, Poeg ja Püha Vaim. Aamen.
Tõlge: Anne-Ly Raukas
Hea vaataja.
"Peopesal" saade on mõeldud inimestele,
kes ei pruugi isegi veel tunda Jeesust,
või kes soovivad kasvada Tema tundmises.
Me saade räägib sellest, kuidas saada iseendaks Kristuses.
Kui soovid ka edaspidi näha neid saateid TV7's,
võid toetada TV7 tegevust helistades 900 1777 (7 eur) Täname!