PEOPESAL
Tere tulemast seekordse teema juurde, milleks on üksindus!
Aga enne, kui räägin sellest rohkem, jääme üheskoos palvesse.
Kõigeväeline, Isa, Poeg ja Püha Vaim, me tuleme Su palge ette teades
ja tänades selle eest, et Sina, Jeesus, oled oma elus kogenud
kogu seda inimlikku häda ja üksindust, mida paljud meist siin ilmas kogevad.
Täname selle eest, et kogu Sinu kogemus on selline,
mis pöördub meile õnnistuseks, kuna selles on mõistmine ja lohutus;
selles on armastus ja selles on ka väljapääs üksindusest,
mis viib eraldatusesse ja toob asemele üksioleku, mis on vabatahtlik.
Juhata selle teema käsitlemist oma Püha Vaimu kaudu
ja Isa, lase mul rääkida neid sõnu, mis tulevad Sinult.
Pühi ära kõik muu! Palun seda Jeesuse nimel, aamen!
Üksindus on olnud selline teema, mille kohta on palju küsitud
ja see on mõistetav, kuna üllatavalt palju inimesi kogevad üksindust.
Mõtlesin selles saates rääkida natuke sellest,
mis vahe on üksindusel ja üksi olemisel.
Mis vahe on endast sõltumatutest põhjustest tuleneval üksindusel
ja sellisel, mis on valitud.
Üksindus on selline tunne või tunde kogemine, selline elu olukord,
mis võib ette tulla ükskõik kellel ükskõik kus.
Üksindus ei tähenda ainult seda, et keegi inimene on füüsiliselt üksi.
Inimene võib kogeda üksindust isegi paarisuhtes.
Inimene võib kogeda üksindust grupis olles.
Sellisel juhul on üksindus midagi sellist, mis on osa minapildist.
Inimene ei suuda millegipärast avada end,
ta ei julge avada end ükskõik millistes tingimustes,
et lasta teisi inimesi ligi.
Sel juhul on inimene sõltumata oludest või inimestest, alati üksi.
See on nagu selline püsiseisund.
See on hüljatud inimese seisund.
Sellise inimese seisund, kelle vajadusi pole täidetud.
Sellise inimese seisund, kes on jäetud tundma oma kõlbmatust ja häbi.
Ta on teinud sellest enda ümber eraldusmüüri.
Paljud psüühhilised valud on seda tüüpi,
et kui inimest on mingil eluetapil või varajases eas sügavalt haavatud,
või teda pole koheldud armastuses, siis ta kogeb,
et tal on midagi viga või ta on mingil moel halb.
Või kui ta pole kõlvanud pesapallimeeskonda
ehkki oleks just siis väga tahtnud
või ei võetud teda armeesse, kuigi tahtis väga
või leidis sõber teise, parema sõbra
või võib tulla erinevaid haigusi, mis eraldavad inimest teistest.
Inimesel võib olla ka selline positsioon, mis jätab ta üksi.
Paljud juhid, pastorid ja autoriteetsetes ametites olevad inimesed
on väga sageli eriti üksikud,
kuna neil ei pruugi olla kedagi, kellega jagada oma tundmusi.
Sain hiljuti kirja, kus ametilt abistaja kurvastas selle üle, kes küll teda aitaks?
Ta on nüüd jõudnud sellisesse olukorda,
kus ta tunneb ääretut üksindust seepärast,
et ta elab väikses maakohas ja kõik tunnevad teda.
Ta peab oma töös ja elus pidevalt andma ja olema pidevalt teiste käsutuses.
Mistõttu ta küsib: "Aga kes mind aitab? Kas on kedagi, kes oleks ka minu jaoks?"
On üksindust, kus keegi sügavalt ootab ja tõeliselt igatseb endale abikaasat;
et tuleks keegi ja annaks elule mõtte.
Puuduliku enesehinnanguga inimene tunneb sedasi,
et ta pole iseenesest piisav, vaid on vaja teist inimest
täitma ja täiendama tema minapilti. Eriti kui inimene on väljaspoolt juhitav.
Selline inimene elab teise inimese kaudu
ja tunneb üksindust selles, kui ei saa jagada.
Mõnele võib see, et saaks kellegagi rääkida
ilusast päikeseloojangust, mõnest filmist või millestki muust, olla väga tähtis.
Eriti valusaks muutub üksindus siis, kui inimene vajaks lohutust.
Kui pole kedagi, kes lohutab. Elus tuleb ette kaotusi ja valu.
Laps sureb, abikaasa lahkub, sõber jätab. Valu on suur.
Valu võib kasvada nii suureks,
et kui puudub varasem kogemus sellest, et keegi oleks teda kunagi ärakuulanud,
on raske või isegi võimatu
minna rääkima oma valust kellelegi ja paluda lohutust.
Sedasi teeks terve inimene.
Terve olemisest rääkides tuleb meelde üks skisofreenik.
Ta ütles mulle, et vajab natuke lohutust ja kas ma võiksin tal käest kinni hoida.
See oli tervem lause kui need, mida nn "terved" üldiselt ütlevad.
Üksildased pole need, kes suudavad abi paluda,
kes suudavad olla haavatud ja kes ei karda seda välja näidata.
Kes julgevad öelda: "Ma vajan", kes julgevad öelda: "Ma olen üksi",
"Kas võiksid olla minuga natuke?"
"Ma tunnen end halvasti, kas võin rääkida sulle sellest."
Üks sellise üksinduse põhjus on suutmatus oma sisemise igatsusega,
mis igasse inimesse on pandud,
esile tulla ja öelda, et vajan kedagi.
Mõned peavad oma asju häbiväärseks. Arvavad, et need on nii väikesed.
Et neil pole mingit tähtsust ja mõnel inimesel on palju raskem.
See on iseenda halvustamine.
Halvustamine on valelik suhtumine iseendasse.
See räägib sellest, et ei pea lugu iseendast.
Endast mittelugupidamine räägib aga sellest,
et ma pole mingi seltskonna või inimeste väärilinegi.
Minus on mingi põhimõtteline viga,
et kui keegi inimene tõesti sõbrunekski minuga,
siis lõpuks ta ikka näeks, kui raske tüüp ma olen
või kui tühi ma olen või kuidas mul polegi midagi anda.
Üksildane inimene tiirleb üksinduse ringis seetõttu,
et ta ei julge riskeerida millegagi. Ta ei julge saada tõrjutud.
Ta ei julge üritada luua kontakti, kuna äkki see ei õnnestugi.
Siiski, ainuke tee pääseda üksindusest, on minna teise üksiku juurde.
Või nagu keegi oma jutluses ütles:
"Kui oled masendunud, mine masendunu juurde ja aita teda."
Üksindusega on natuke sama asi. See viib väga kergelt selleni,
et me jääme kurvastama oma saatuse üle.
See kurbus võib aga muutuda enesehaletsuseks.
Enesehaletsuses pole midagi head, mitte midagi head. See ei vii kuhugi.
See viib ainult sügavamale uskmatusse ja lootusetusse.
Selliste asjade juurde, kus pimedus tuleb üksindusse.
Sel juhul võib üksindus muutuda enesehävituslikuks.
Sellises olukorras on inimene ka iseendale kahjulik.
Ta hakkab tegema valikuid, mis tegelikult ei too teda ühendusse,
vaid ta teadvustamata karistab end oma suutmatusest,
seades end veel suuremasse eraldatusse erinevatest asjadest keeldudes.
Keelates endale kõike toredat või seda, et läheks kaasa kuhugi.
Ta piitsutab iseennast selle eest, et pole teiste vääriline või ei kõlba.
Asi on osalt vales mõttemallis,
mis on tekkinud sellest, et mingi kogemuse taustal on selline asi,
et inimene on kogenud, et ta on hüljatud või pole heaks kiidetud.
Väga tundlikele inimestele piisab ühest kogemusest.
Üks kord ei võetud kuskile rühma vastu, klassis kiusati või abikaasa leidis noorema.
Midagi sellist juhtus ja see haavumine jäi inimese minapilti.
Kui sellega ei tegeleta,
hakkab inimene haavatuna olles kaitsma seda haavatud ala.
Kui inimene pöördub sissepoole ja oma haavumisse,
ei suuda ta pöörduda väljapoole ja teisteni.
Seepärast on soovimatu üksinduse kogemise vastu üks harjutus,
kus väikeste sammudega hakatakse rääkima valust
või võetakse ühendust nende inimestega, keda peetakse turvaliseks
ja harjutatakse suhtlemist.
Võib teha nii nagu foobiatega sageli tehakse. Nagu taluvusteraapia.
Kui tuntakse end väga üksildaselt, võib minna kasvõi kogudusse.
Seal võib olla üsna anonüümselt,
ilma et tingimata satuks liiga esile kui seda ei soovi.
Või võib minna väiksemasse palvegruppi või sõbrateenistusse.
Võib minna end ravima ükskõik, kuhu, et anda endale seda, mida tarvis.
Samal ajal omandades võimet väljendada oma vajadusi,
anda neile ruumi ja võtta vastu pakutud abi.
See aitab lahti saada valest süütundest ja häbist;
valest, et minu asjad ei huvita kedagi.
Minu üksindus ei huvita kedagi ja mul pole kellelegi midagi anda.
Kui Jumal on loonud sind, siis Ta on andnud sulle ka midagi anda.
Ta on andnud igale inimesele midagi.
Kuid kui inimene on üksildane, ei pruugi ta isegi teada, mis on tema and.
Samas on kõik Jumala poolt antud annid mõeldud ühiseks kasuks.
Jumalariik peitub ühtsuses ja osaduses.
Mäletan ise sellist aega, mil pidin õppima läbi raskuste.
Olin alati mõelnud sedasi vagalt,
et mulle piisab sellest, kui mul on osadus Jumalaga.
Ma ei vaja inimesi. Ei vaja ka kogudust, kuna võin paluda otse Jumalat.
Kui Jumal on kord öelnud, et Püha Vaim õpetab meid, siis mis mul neist inimestest.
See on äärmiselt isekas ja uhke mõte, kuigi see on samaaegselt kaitsev.
Seal varjutakse võimaliku valu eest, et "Äkki ma ei kõlbagi, kui sinna lähen. "
Kuid see risk tasub alati võtmist, kuna muid valikuvariante pole nagunii.
Ka siis, kui ei taheta korrata seda käitumismalli.
Seda võidakse kasutada, kui tundub, et mind alati hüljatakse.
Siis on seal mingi juur või valu, millega peab tegelema.
Ehk siis see mõte, et alati hüljatakse, ei pea paika.
Kindlasti leidub kusagil keegi, kes on sinuga sarnane.
Küsimus pigem on, kas mitte teadlikult ei otsita inimest, kes hülgab?
See läheb keeruliseks, mistõttu räägime ühest teisest asjast.
See on üksinda olemine.
Nagu alguses ütlesin, on üksinda olemine erinev üksindusest.
Üksi olemine on midagi sellist, mida iga inimene vajab kasvamiseks.
Sisemiselt rahutu inimene vajab kogu aeg enda ümber teisi inimesi.
Ta vajab hääli ja vajab meeltega tuntavaid erinevaid stiimuleid.
Tal on eriti raske tõmbuda üksindusse, kus kõik välised ärritajad on eemaldatud.
Kui pannakse mobiilid, TV ja raadio kinni
ja minnakse ja võetakse aeg maha. Osad ei suuda seda mingil moel.
Õigupoolest - võime üksi olla räägib väga palju
inimese võimest olla iseeneses.
See räägib teatud mõttes tema küpsusest, kuidas ta suhtub iseendasse.
Kas ta suudab olla vaid iseendaga või kogeb kohe pitsitust,
mis tuleks täita millegagi...
Teiste seltskonna ja lähedaloluga.
On sellist üksinda olemist, mis on pikaajalisem ja täiesti valitud.
Näiteks nunnad elavad sedasi.
Või mõned, kes eralduvad kuhugile askeetlikku elu elama.
See on üks äärmuslik vorm.
Meile tavalistele inimestele piisaks sellest, kui me aeg-ajalt
või vähemalt siis, kui meil on mingi tähtsam asi v raskemad otsused,
kaotused või muud sellist, teeksime nii nagu Jeesus tegi.
Jeesus tunneb mõlemaid vorme.
Ta tunneb üksindust ja tunneb ka üksinda olemist.
Enne kui Jeesus tegi suuremaid otsuseid, läks Ta alati üles mägedesse palvetama.
Ta tõusis kukelaulu ajal, läks kuhugi teistest eraldi,
läks üksildasse kohta.
Tema tervest võimest olla üksinda ja siis taas vajada teisi,
räägib Ketsemani olukord.
Jeesus kutsub sõpru kaasa, kuna Ta jõudis seisu,
kus Ta teadis, et see hakkab jõudma Tema kannatuse piirile.
Ta kutsub jüngreid kaasa valvama ja palvetama.
Jeesus oli terve. Ta oskas paluda, kui vajas midagi.
Tõesti, juhtus nii, et Ta ei saanud seda.
Jeesus ei saanud seda, mida Ta oleks sel hetkel vajanud.
Isegi mitte nii palju, et jüngrid oleksid jaksanud ärkvel püsida.
Teda jäeti üksi. Me ütleksime, et Teda hüljati.
Kui me oleksime samas olukorras ja paluksime oma sõpru kaasa kuhugi,
et nüüd on nii kibe seis, et ma vajan väga sind enda kõrvale,
aga need sõbrad lihtsalt magaksid või oleksid niisama
ja neid ei huvitaks see asi. See oleks eriti haavav.
See on eriline, kuidas Jeesus üldse suhtub hülgamisse ja haavamisse -
ta ei laida kunagi kedagi.
Ketsemanist algab Jeesuse tee üksindusse.
Üks lohutavamaid asju Piibli mõistmisel on minu arvates olnud see,
kui võime alati öelda, et Jeesus teab, Jeesus mõistab.
Ma läksin käima seda teekonda mõttes ja palves ja vaimus sedasi,
et ma viibisin natuke kauem koos Jeesusega erinevates kohtades.
Üritasin seal Ketsemanis samastuda sellega, mida Ta palvetas.
Mida tähendab see, kui tead, et sind hakatakse varsti piinama
ja tead, et kõik hülgavad sind.
Kui tead seda kõike, siis kuidas sa seal palvetaks, mida sa seal teeks?
Kui käia koos Jeesusega seda teed...
Kõik need kohtud, kus polnud õiglusest juttugi.
Need kõik olid ebaseaduslikud istungid.
Kõigele lisaks mõisteti tema üle kohut täiesti ebaseaduslikult,
väljamõeldiste põhjal. Kindlasti oli Ta üksildane.
See, mille põhjal veel teame, et Jeesus oli üksildane neis olukordades,
olid need viimased kuus tundi ristil. Kui minna sellesse hetke ja mõelda,
mida tähendab lisaks kõigile nendele hülgamistele ka see,
et sind pole kedagi kaitsmas ja sa oled lisaks sellele veel olukorras,
kus oled vaimselt ja füüsiliselt äärmiselt piinatud.
Ristil olemine tähendab seda, et inimene lämbub vähehaaval.
Surma põhjus on lämbumine.
See tuleb sellest, kui jalad ja käed naelutatakse ristile
ja need saavad toetuda vaid omaenda raskusele.
Jalad on kinni selleks, et lisada piina,
kuna ristil olija üritab end tõsta jalgadega kõrgemale, et saaks hingata.
Sest iga kord, kui ta vajub allapoole, vajuvad kopsud kokku ja ta ei saa õhku.
See on nagu kala kuival maal olemine.
Ei saa õhku. Kuus tundi. Kuus tundi pole kedagi kaitsmas.
Kõige traagilisem oli Jeesusele see,
et Ta arvas, et Jumal on Ta hüljanud.
Üksildase lootus on see, et ei ole lootusetuid olukordi.
Pole sellist üksindust, pole sellist risti ega sellist kannatust,
et see ütelus "Jeesus teab", ei kehtiks.
Jeesus teab. Osadele on üksindus väga valulik.
Kui oleme kõige suuremas valus ja arvame, et pole kedagi minu jaoks,
siis Jeesus tegelikult on.
See ei tähenda seda, et peaksin fanfaaride saatel
saama suuri tundeelamusi taevast ja ühtäkki tantsin suurest õnnest,
et ma polegi enam üksi.
Tore, kui läheb sedasi, et vaim suudab mõjutada ka tundetasandit.
Esmalt aga on see siiski valik uskuda. Ma usun, et Jeesus teab
ja kuna Jeesus ei ole sadist, aitab Ta mind vabalt hingama.
Ta aitab mind välja sellest üksindusest. Ma võin vaadata Temale
ja paluda Temalt, mis on see abi, mida ma vajan,
et pääseksin osadusse, kuhu mind on kutsutud.
Et pääseksin oma üksinduse ümber keerlemisest
ja avaksin end riskidele vaatamata Talle ja teistele inimestele,
kuna ainult osaduse kaudu õpime armastama. Armastus teeb meid elavaks.
Armastuse kaudu hakkab üksildane inimene nautima elu.
Kas selle kohta on küsimusi?
Kuidas lahendada olukorda, kus abielus ainult üks osapool tunneb üksindust?
Võib öelda, et see on tema probleem, kes tunneb üksindust,
kuigi see puudutab ka teist. Hea oleks sellest rääkida.
Tähtis on rääkida selliste sõnadega, et teine mõistab.
Mitte kunagi süüdistades. Lihtsalt öeldes, et tahaksin rääkida sinuga neist asjadest.
Kui see ei aita ja mõlemad tahavad, on hea minna otsima abi väljastpoolt.
Sest paarisuhtes on mingi probleem, kui teine pool kogeb üksindust.
Kui ka see ei aita, siis peab üksildane otsima mingeid väljapääsuvõimalusi.
Näiteks harrastusi, et ta ei asetaks liiga suuri ootusi teisele osapoolele.
Palvetame nende asjade pärast koos. Palume, et Jumal täidaks üksinduse.
Tänan, Püha Isa selle eest, et Sa armastasid meid nii palju,
et Sa õigupoolest hülgasid oma Poja, et Sa ei hülgaks kunagi kedagi meist
ja Sa oled ise öelnud, et Sa vihkad hülgamisi.
Me loodame selle sõna peale ja sel moel ka lubadusele,
et Sa oled koos meiega maailma lõpuni, kui me tuleme Sinu palge ette
ja oleme koos Sinuga, tuues oma üksinduse Sulle.
Me palume, Issand, et Sina täidaks meis need vajadused,
mida ükski inimene täita ei suuda.
Anna meile jõudu käsitleda neid vajadusi, milles vajame teisi inimesi.
Anna tarkust ja armastust oma Püha Vaimu kaudu, aamen!
Soovides toetada TV7 tööd, võite helistada 900 1777 (hind 7 eurot)
Tõlge: Ülle Kapanen