PEOPESAL
Täna on tagasiside ja teie küsimuste kord.
Üks neist küsimustest on puudutanud Trikonos RY tegevust ja seda,
kuidas võiks kohale tulla, et võiks näha ja vaadata, mida meie
keskuse tiim teeb. Selle info leiate internetist: www.trikonos.fi
või lehelt: www.salmeblomster.com
Järgmine ühine pidu, kuhu ma teid kõiki kutsun, on 10.09.
Tapiola Kultuurikeskuses. Ka selle kohta leiad infot koduleheküljelt.
Enne kui lähme otseselt tagasiside juurde, palvetame koos.
Kõigeväeline, püha Jumal, ma tahan tänada selle eest, et võime siin
üheskoos tõsta kõrgeks Sinu nime, teenida Sind ja sellepärast palun,
et Püha Vaimu kaudu oled ligi ka sellel teenistusel ja kõigis
saate "Peopesal" osades. Nii, et siin räägitaks selliseid asju,
mis tulevad, Isa, sinu südamest. Et need tuleksid sedasi, et need
võiksid puudutada neid vaatajaid, kes vajavad abi ja kes vajavad Sind
ja kes Sind võibolla veel ei tunnegi.
Tänu, et Sa oled kutsunud palju selliseid, kes end veel ei pea
kristlasteks, vaatama seda saadet. Ava nende südamed, kutsu neid
sellise leebuse ja armastusega, et nad mõistaksid, et Sinu tahe
kõigi suhtes on hea ja et kõik võivad tulla.
Tänu, et Sa oled koos meiega. Jeesuse nimel, aamen!
Palju tagasisidet on olnud insesti juhtumite kohta.
Inimestel on meeles, et ma olen sellest kunagi rääkinud natuke.
Samuti ka seksuaalsusest. Seda me oleme nii palju käsitlenud, et selle
juurde ma otseselt tagasi ei tule. Küll aga selle küsimuse juurde,
mis on olnud üsna paljudel, et kuidas insestist välja tulla?
On tulnud selline tunne mõndadel vaatajatel, et lõppudelõpuks sellest
tohib rääkida. Aga nüüd, kui sellest võib rääkida, siis kellele sellest
võib minna rääkida ja paljudel on selliseid kogemusi, et kui on
natukenegi avanenud nii raskes asjas, on lajatatud Piibliga pähe
või on öeldud, et palveta ja anna andeks ja unusta kogu lugu.
See ei käi nii. Kõik need, kes teavad, mis on
insest, teavad seda. Insest tähendab sugulastevahelist,
lähedaste vahel toimuvat seksuaalvahekorda.
Ja pedofiilia on samasugune vorm, aga pedofiilia puudutab üldiselt
lapsele või alaealisele suunatud seksuaalset tegevust.
Kõikide selliste, ka vägistamise ühine nimetaja, ohvritele mõeldes,
on see, et erinevalt sellest, mida võiks oletada ja arvata, kogevad
ohvrid häbitunnet. Mitte niivõrd tegijad kui ohvrid.
Praktikas on nii, et ohver on täiesti süütu selles olukorras
ja on palju näiteks lapsi, kes ei tea seda, et laps pole kunagi
süüdlane sellises olukorras. Mitte kunagi.
Lapse arusaamine pole veel selline ega sellel tasemel, et ta võiks
võtta vastutuse sellises olukorras, kuigi mõned on ahistusest öelnud,
et mis siis, kui see tundub toredalt, mis siis, kui pole öelnud ei või
mis siis, kui ei hakanud vastu. Kunagi pole laps süüdi ja
häbenema peaks alati tegija. Seepärast tasub see meelde jätta,
et igaüks, kes on kogenud seksuaalset vägivalda või
ärakasutamist või jõhkrat kohtlemist ükskõik, milline see on, tasub
sellest rääkida kuna iga rääkimata saladus, tabu meis, seob meie
jõuvarusid ja need seovad ka meie kasvu. Inimesed ei saa sellest aru
enne kui nad saavad lahti harutatud mõne sellise taaga ja märkavad,
kui palju energiat sellega vabaneb. See on kindlasti selline teema ja
asi, et tasub täpselt uurida ja mõtelda, kellele end avada.
Selliseid asju ei või rääkida ükskõik kellele.
Tasub otsida selline hingehoidja, kes tunneb neid asju,
kes on saanud vastava koolituse või siis minna spetsialisti juurde.
Kui on kord juba rebitud ja nagu häbistatud, on mõistetav, et
mitte mingil juhul kannataks välja seda, et tuleks uuesti hüljatuks.
Sest see on ka teatud tüüpi hülgamine kogu identiteedi suhtes.
Sellistest sügavatest identiteedi vigastustest, mis jätavad alati
tundeellu üsna sügavad armid, on selge, et nendest vabanemine ja
tervenemine võtab kaua aega, ei toimu hetkega. See tervenemine
ei toimu sedasi nagu mõnes kohas kahjuks on vähemalt nende
rääkijate sõnul on tehtud kuskil kogudustes võ mujal, et on kästud
lihtsalt anda andeks ja unustada ja õnnistada.
See on tõsi vaimulikus mõttes, aga see protsess ei alga sellest.
Kui ärakasutatut ei kuulata tema ahistuses ja valus, ega mõisteta,
ega kohelda sedasi, et ta mõistab, et see pole tema häbi, siis teda
ei aidata vaid omal moel taas hüljatakse. Kuna esimene asi sellest
vabanemisel on saada ära kuulatud. Peab saama rääkida oma lugu,
kellelegi, kes kuulab piisavalt palju kordi. Kellelegi, kes mõistab
ja see, mis on kristlastele raske sellistes protsessides on lisaks
häbile see, et ei julgeta, osata või mõisteta seda, et alati kui
kellegi minapilti, kõige sügavamat, intiimsemat poolt solvatakse
äratab see alati viha. Sageli on nii, eriti kui on kristlane,
siis see viha maetakse näiteks ülivaimulikkuse alla või
askeldamisse või mistahes muu tegevuse alla. Üritatakse summutada
valu häält ja siis üritatakse summutada ka sellega seotud tunded.
Tunded ei hävi kehast kunagi, kui neist ei räägita. Just sellepärast
peab olema selline turvaline ja hea aitaja, kes kannatab välja
ärakasutatud inimese viha. Selle, et sealt tuleb kõik see
ahistus ja muu. Alles protsessi lõpuosas või
mingil etapil, kus see hakkab tunduma loomuliku valikuna.
Nüüd võib mõelda nii, et kas pedofiiliaohver võib kunagi
anda andeks. Kas insesti ohver saab kunagi anda andeks?
Need on valikud. Need pole tunde asjad. Kui küsitakse tundeid või
seda, mida keegi on kunagi teinud, siis ohver ehk ei suudaks tunnete
tasandil kunagi anda andeks. Andeks andmise protsess algab siis
kui inimene tunneb ja kogeb, et teda on ära kuulatud, ma olen saanud
öelda, mida ma olen tundnud. Kui tõesti hästi tegeletakse insesti
juhtumiga, siis seal võetakse kasutusele vastandamine,
mis tähendab seda, et ohver räägib ärakasutajaga. Kui seda julgetakse
teha, see on eriti vabastav kõigi ärakasutamisjuhtumite puhul.
Kui ei või otsustada andeks anda, kuigi selle tegija ei palu kunagi
andeks, üks vabastavamaid asju andeks andmise juures on see,
et meil pole vaja jääda ootama, kas meilt palutakse andeks,
me võime ikkagi anda andeks. Sellel etapil kui insesti või
ärakasutamise ohver suudab juba valida oma meeles ja öelda, et ma
otsustan, valin andeksandmise. Ma jätkan oma teed edasi,
ma ei jää enam mõtlema seda, mis mulle tehti. Ja siis ta juba on
teel tõelise vabaduse poole. Seda protsessi ei tohi peale suruda.
Ega kiirendada, see on individuaalne igaühe puhul ja seepärast on raske
öelda, kui kaua see võtab aega. Raamatus "Puudutus" on kirjas
Pirkko lugu sellest, kuidas tema sellest välja tuli. Ta on üks neist
ellujääjatest, kes on läinud palve ja avatuse teele. Ta rääkis täitsa
avatult nendest asjadest ja ta on seda kaudu paranenud.
Sellest me nüüd rohkem ei räägi kuna see on nii laialdane ja raske
teema ja selle kohta on ka kirjandust. Seda võib lugeda lisaks.
Siia sobib veel küsimus, mis on tulnud Rootsist.
Ester-hoolduse kohta. Ta oli kuskil saates kuulnud mind möödaminnes
rääkimas Ester-hooldusest ja ta tahab teada, mis see on ja kuidas
need toimivad? See sobib selles mõttes insesti teemaga, et
Ester-hooldust kasutatakse just ärakasutaja aitamiseks.
Aga see sobib kõigile "häbi" inimestele. "Häbi" inimesed
oleme me kõik, kellel on madal enesehinnang. "Häbi" inimene on
selline, kes ei usu oma südames, et ta kõlbab Jumalale või teistele.
Tal on kogu aeg selline vaikne sisemine kartus, et see, mida ma
teen ja olen pole piisav. Piiblis on Estri raamat, võite sealt
lugeda, mida Piiblis räägitakse. Ester on juudi naine, kes päästis
rahva, kui seda lühidalt öelda. Estrit ehiti kuninga jaoks aasta ja
see on omal moel alus sellele hooldusprogrammile,
kui nii võib öelda, mida nüüd lühidalt esitlen.
Nii et kõik võivad seda kodus teha. Selle mõte on puhastuda valest
häbist ja süütundest, mis ilmneb näiteks "häbi" inimestel puudutuste
kartusena, suutmatusena lasta kedagi lähedale, suutmatusena kallistada,
suutmatusena olla sedasi avatud, et laseks mõne inimese lähedale.
Selle hoolduse mõte on aidata meid, "häbi" inimesi, saada kõigepealt
kontakti oma nahaga, kui nii võib öelda kuna nahk tundliku organina,
on lisaks sellele, et see on seksuaalne organ, on ka otseses
suhtes sellega, kuidas me kohtame teisi inimesi.
Milline on meie piir, on see nagu soomlastel - 1,5 kuni 2 meetrit,
millest lähemale ei tohi tulla või nagu prantslastel - 50 cm.
Kui prantslane hakkab tulema lähemale kui meeter, siis soomlane
hakkab juba minema eest ära. Ma kord vaatasin sellist olukorda
täiesti konkreetselt. Häbi piir on seda suurem, mida vähem inimene
suudab iseennast aktsepteerida. Ester-hooldus on väga konkreetne,
see on huvitav, et keha on sedavõrd ühenduses tunnetega.
Seda alustatakse minnes alasti peegli ette. Te võite teha seda üksi
või siis abielupaar kahekesi. Üksi kodus, lähete peegli ette ja
vaatate, mis teie juures on ilus. Siis on asjad üsna halvasti,
kui te ei leia midagi ilusat. Võib öelda, et väike sõrm või väike
varvas on ilus, midagi kindlasti leidub kui hoolega vaadata ja
vaadata seda pilti selle mõttega, et Jumal on loonud mind selliseks.
Vaadata seda ja lugeda psalmi 139 "Mina olen ime, suur ime ja tänan
Sind selle eest!" See ime ei tähenda seda, et ma oleksin
nartsissist, et vaadake, milline tuli sealt Jumala tehasest.
Muidugi mitte, vaid me imetleme sellega Jumala loomistööd.
Ma võin öelda lohutuseks, insesti ohvritele või üldiselt häbistatuile,
sest võib juhtuda ka vaimset alavääristamist. Ma nägin kord
sellise nägemuse, kus Jumal näitas, et kõik need, kes olid hüljatud või
maha tallatud olid Tema aias, nagu valged liiliad ja need lamasid
vastu maad ja paistsid täiesti elutud, aga kui Jumal puhus
nende peale oma hingeõhku, siis nad tõusid püsti. Need polnudki
tegelikult surnud, kuigi neid oli tallatud. Need paistsid purunenud,
aga tegelikult kui need tõusid üles Jumala väes peale tallamist,
olid need tugevamad kui enne. Selline inimene, kes tuleb häbist
nähtavaks on õigel moel jõuline. OK! Kindlasti see ilus koht leidub,
kui korralikult otsida. Tänad selle eest Jumalat.
Seda võid jätkata, kuni leiad ka teisi kohti. Siis lähed dušši alla
ja dushi all pööratakse tähelepanu sellele, kuidas vesi tundub nahal.
Teadlikult mõtled, kuidas see tundub, see vesi ei tohi olla
liiga külm ega liiga kuum, vaid paras ja siis tunnetate seda
vett oma nahal. Kui te pole seda varem märganud ega proovinud,
siis te märkate, kui tugev on vee puudutus naha peal.
Pole ime, et seda kasutatakse ka piinamisel ja peale seda lähete
voodisse, kus on siis kas siidist linad või mõned pehmed flanelllinad
ja lähete looteasendisse alguses kuna häbistatud inimene on alles
looteasendis. Sellel etapil võib panna mängima ülistusmuusika või
palve või midagi, kuulata seda ja lasta kehal ise avaneda loomullikult
kuni kehas tekib tunne, et nüüd ma tahan ennast sirgu ajada.
Ja siis ajate ennast sirgu ja, see on nüüd selline lühike versioon
kuna meil pole piisavalt aega, aga seegi on juba piisav teile
kodutööks. See oma peegelpildi vaatamine ja Jumala tänamine
selle eest, mis minus on head ja ilusat. Samal ajal sinna juurde
tuleb vähehaaval palve, et Jumal võta ja puhasta ja pühi ära see,
mis minu juurde ei kuulu, mis on ebapuhas. Siis selline piltlik
Püha Vaimu dush, kus Ta saab meid puhastada, mitte ainult kehaliselt
ja seal võib seda ka palvetada, et puhasta, lase Sinu veel puhastada
ära kõik see, mis minus on räpast või määritud ja tee mind jälle
uueks. Aseta endisele kohale, kohale kuhu ma Sinuga seoses kuulun.
Siis see kehaline vabanemine lapse tundekogemusest täiskasvanuks ja
nähtavaks. Et selline. Jõuan veel ühe teema võtta lõpuks.
Valkeakoskelt on tulnud küsimus, et mis vahel on usul ja religioossusel.
Mis on see vahe? Kui vaadata Piiblit, siis Piibel räägib
väga palju usust ja tasub sealt täitsa otsida neid usukangelasi.
Seal on peatükke, kus räägitakse sellest, kuidas usk on Aabrahamist
alates juhtinud osasid suurte asjadeni ainult seepärast, et nad
lootsid ja uskusid. Usu ja religioossuse vahe on selles,
usk on isiklik suhe Jeesus Kristusega, see on isiklik
suhe kolmainu Jumalaga. Religioossus on väline, see on
väline usund ja usk, selles mõttes, et kui ma näiteks mõtlen palvet,
siis seal see erineb teisest. Kui ma olen religioosne, siis ma lähen
kirikusse tegema teatud rituaale ilma, et mu mõistus ja süda oleks
sellega kaasas. Ma teen sedasi sellepärast, et Piibel manitseb
sedasi tegema või seepärast, et ma usun, et ma saan Jumalalt
papagoimärgi või ükskõik mille muu ja näiteks palvetan, siis ma märkan,
et mu mõtted pole selle juures. Need on kuskil täiesti mujal.
Ma teen seda kõike nagu variserid tegid, tundes täpselt Sõna ja
seadusi ja ootusi ja kõike, aga see ei kõlvanud Jeesusele.
Jeesus noomis sageli varisere välise uhkuse eest ja selle eest,
et nad tegelikult ei kummardanud Jumalat vaid neid kombeid.
Tänapäeval võib öelda, et kui protseduurid ja rituaalid ja mingid
välised asjad, stiilis, et nii on meil ennegi tehtud, saavad
tähtsamaks kui elava Jumala ja uut loova Looja kohtamine või
Püha Vaimu kohtamine, siis kogudused, usud, inimesed
tarduvad paigale, seal pole mingit kasvu kuna Püha Vaim loob
kogu aeg uut. Inimene, kes pole vaimus ja palves, usus ühenduses
Jumalaga, siis ta vaatab raamatutest, mis järgmiseks tuleb või küsib
teistelt inimestelt nagu langenud seisundis oleb inimene.
Ta küsib teistelt, mida nüüd peaks tegema ja kuidas peaks palvetama
ja kas äratus on tulemas siia või sinna. Sel pole mingit tähtsust, kui
inimene on elavas suhtes Kristusega. Ta sisemiselt uueneb ja ta
sisemuses teab, vaimus mõistab Sõna, tal pole vaja küsida teistelt,
ta teab neid vaimus. Ja Vaim ühendab üldiselt siis inimesed sedasi, et
sama meelsusega või sama mõistmisega inimesed leiavad üksteist
väljaspool koguduse piire, kuna Kristus on kõigile usklikele ühine
ja nad näevad, et Kristus on suurem kui koguduste piirid.
Kui seal ei öelda, et meil tehakse alati sedasi ja meil on alati
sedasi tehtud, sa oled valeõpetuses. Sellega seostub ka mõte, et meil
pole luba ega õigust kunagi kellegi usu üle kohut mõista ega
arvustada seda. Isegi mitte siis, kui me kujutleme või usume, et
mina olen siin Püha Vaimu juhtimisel ja mina kuulen, mida Jumal ütleb,
kuidas see teine seda õieti ei näe. Sellepärast, et iga siiras otsija
on omamoodi nagu eri klassis, eri astmel selles otsingus ja
võib olla, et keegi just alles hakkab tundma Kristust või ehk
veel ei tunnegi, aga see lõhn juba meelitab ligi. Kui siis hakata
ütlema, et no ei, sinus küll pole näha mingit õiget usu märki,
küll see paistab kõigist kommetest ja muust. Siis me tõukame selle
inimese eemale, Jeesuse juurest. Mõte on selles, et me peame
laskma kõikidel inimestel kasvada oma usus ja Jumala tundmises,
oma rütmis, omal moel, just nii nagu Jumal teda kutsub ja
üllatus-üllatus ka meile omale, isegi kui ma ütleksin, et kuidas
seegi armuande saab. Võib olla, et just see inimene on Jumalale
eriliselt kallis ja armas. Meie ei tea, kuigi me vaimus mingeid
asju eristame, me ei tohi hakata sedasi inimesi arvustama vaid
pigem õnnistama ja kutsuma Jumala lähedusse. Pea alati meeles,
et usk on kingitus ja selle võivad võtta vastu kõik, kes tahavad ja
võivad kasvada selles. 2 Timoteuse 3:5 ütleb välise usu
kohta ja seostub variseridega, et: "kelledel on jumalakartuse nägu,
aga kes salgavad tema väge. Ja nendest hoidu eemale."
Usk algab sellest, et tunnistad ja tunned ära väe, kuid see pole
oma vägi. Väline inimene üritab sooritada seda usku just nende
tegudega ja kõlblikkusega ja muuga, aga sisemine inimene mõistab,
et midaiganes ma teen, see ei päästa mind. Mind päästab see,
mida Jeesus teeb ja seepärast ma vajan seda isiklikku suhet
Jeesusega kuna, eriti kui ma olen "häbi" inimene nagu just rääkisime
insestist. Ainult Jumal kinnitab minu tegelikku identiteeti, seda,
mis ma olen Temas. Ainult Tema armastus on nii täiuslik, et see
kutsub sealt "häbi" alt turvaliselt välja tulema ja leidma selle uue
identiteedi, mis on Kristuses. Seega on selge, et usk on samuti
protsess, ka usk on teekond. Mõned ütlevad, et kui sa
tuled usule, siis sa saad kohe uue identiteedi Kristuses.
Jah, sa saad omal moel selle teadmise, aga inimene ei oska
seda kohe kasutada. Usule tulles on meile antud nagu võimalus
Jeesuse identiteedile, aga kui inimene ei saa õpetust selle kohta,
kuidas valida elu, siis ta jätkab seda sama vana hingelist elu ja
imestab, et midagi ei muutu. Ta vajab usus juhatust, kuidas
valitakse Kristusekesksus mõtetes, sõnades ja tegudes.
Kuidas mu usk muutub armastuseks, mis annab edasi.
Jääme veel kõik koos palvele.
Issand, tuleme Sinu palge ette ja täname selle eest, et Sina võid
ära võtta meie häbi. Sa võid võtta ära vale süütunde ja päästa meid
seeläbi vabadusse. Issand, tänan selle eest, et Sa ei mõista hukka
ohvreid ega ka tegijaid, kui nad tulevad kahetsedes Su palge ette.
Tänan selle eest, et me võime kasvada usus sellepärast, et
Sina ise annad meile usku vastavalt vajadusele, kui me seda
Sinult palume ja anume. Seepärast palungi nüüd, Issand, et Sa oma
Püha Vaimu kaudu täidaksid meid, uuendaksid meie meeled,
uuenda meie keha, uuenda meie tunded, valikud ja lase meil
õppida eristama, mis on meile valeks häbiks ja kus me taas
eksime milleski Sinu vastu. Juhi meid andeksandmisse ja
armastusse nii, et me võiksime ühel päeval öelda, et enam
ei ela mina vaid Sina, Kristus, elad minus. Õnnista meid, aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen