PEOPESAL
Tere tulemast, head vaatajad saatesse "Peopesal"! Täna meil on jälle
teie ettepanekul tulnud teema ja see on seotud lähedastega, pereliikmete
ja teistega. Aga enne kui me läheme selle juurde sügavamalt, palvetame.
Kõigeväeline, Isa, Poeg ja Püha Vaim! Palun seda, et praegusel hetkel oma
Püha Vaimu kaudu puhastad mind Sinu kanaliks ja räägid selliseid asju,
mis tulevad Isa südamest! Lase nendel sõnadel olla midagi sellist, mis
juurdub, hakkab kasvama ja kannab ka vilja. Palun ka, Püha Vaim, seda,
et vabastad meid kõiki selle saate ajal sellisest taagast ja pingetest,
mida me ei pea kandma ja õpetad meid eristama neid asju, mille eest me
peame võtma vastutuse nendest, mille võime jätta ristile. Selleks vajame
taevast tarkust ja abi. Tänan, et Sina aitad, toetad ja juhatad oma
Püha Vaimu läbi, Jeesuse nimel! Aamen!
Üks asi, mis on seotud vanemaks olemisega, me kõik vanemad teame
seda, on süütunne ja mure lähedaste pärast. Isegi ahistav tunne on
vanemaks olemisega kaasnev asi, mida vaevalt et keegi saab vältida. Mõnel
on seda rohkem, mõnel vähem. Mõnel võib olla rohkem lapsi ja võib
märgata, kui erinevad lapsed ongi. Üks on selline, kes saab igal pool
hakkama. Teine võib olla see, kes kogub kõik maailma mured oma õlule
ja seda kaudu ka vanemate õlgadele. Täna plaanisin rääkida natuke sellest,
mida võib meie elus tähendada mure vanemana või üldse mure lähedase
inimese pärast, olgu see siis laps, abikaasa või keegi muu ning mida
me saaksime selle murega teha. On öeldud, et maailma kõige suurem
süütunne on emade süütunne. Emad kuidagi kannavad laste muresid ja
taaka isegi rohkem kui nad peaksid. Kuidagi ei saa sellest hoiduda kui
on keegi väga lähedane inimene ja seetõttu ka paljud vaatajate
küsimused on seotud just sellega, et mida teha kui läheb halvasti. Kui
ei kuulu nende kristlaste hulka, kes liiguvad õnnestumiselt õnnestumisele
vaid on nende hulgas, kes on nagu Paulus ütles, ahistusest ahistusse.
Lähme natuke täpsemalt nende asjade juurde. Esmalt alustame sellest, et
mida me vanematena võime teha ja mida me ei või teha. Kuidas neid asju
tuleks eraldada üksteisest. Üks asi, mida ma olen ka enda järgi märganud,
et on äärmiselt raske lasta lahti, kui lapsed on juba täiskasvanud.
Aru saada ja tõdeda, et ühel hetkel tuleb aeg loobuda. Mitte sedasi, et
jätaksime või hülgaksime lapsed, sellist loobumist ei peaks kunagi
olema, laps on laps. Minu ema, kes saab 88-aastaseks sel aastal, kutsub
mind pisitütreks ja talle ma kindlasti olengi pisitütar kuni hauani. Sedasi
me oma lastesse suhtume, aga ikkagi, siis kui meie lapsed või lähedased
on täiskasvanud, saanud täisealiseks, meil see on nüüd määratletud 18
eluaastaga. Psühholoogilises mõttes saab noor täiskasvanuks alles 20-selt.
Selles mõttes see varasem 21 aastat oli õigem ja täpsem. Eriti noored
mehed küpsevad natuke aeglasemalt kui naised, sellises oma elu eest
vastutuse võtmises. Aga sõltuvalt sellest, kas me oleme olnud
ülihoolitsevad vanemad, sobivalt hoolitsevad vanemad või ükskõiksed
vanemad, sellest sõltub väga palju, kuidas lapsed elus hakkama saavad.
Muidugi mõjutavad seda ka muud asjad. Ei või hakata süüdistama
kedagi vanemat. Pärilikud jooned, keskkond, haigused - paljud asjad
mõjutavad meie lapsi ja meie lähedasi, nii, et me ei või kedagi süüdistada,
kuna me ei tea ega tunne ega näe kõiki asju. Mõningaid asju oleks hea
teadvustada ja üks nendest on ülehoolitsemine, mis võib kõlada
hästi, see võib kõlada sedasi, et hoolib lähedasest, hoolib lapsest
kuid tegelikkuses see pole seda. Seda on üsna raske mõista ja näha,
et ülehoolitsemise taustal on ahistamine ja isegi viha. See kumab
ehk läbi selle mõistmise, et ülehoolitsemine tähendab üldiselt
seda, et vanem üritab kanda last nii, et laps ei peaks kokku puutuma
ahistusega. See ilmneb selliste mõtete ja ka ütelustena, et oi kui
mina oleksin vanemana, emana või isana, saanud selle lapse haigused.
Või kui mina oleksin pidanud kogema seda lapse asemel. Mul läks üsna
palju aega enne kui ma aru sain, kui seda kuskil teenistusel toodi
esile selge patuna. Ma polnud seda varem tajunud isekana ja siis muidugi
hiljem koolituse kaudu mõistsin, et alati kui me püüame elada teise
inimese kaudu või teise inimese elu nagu puhastada kividest, nüüd räägime
Köningi lastest, kui olete kuulnud. Köning-lapsed on sellised, et vanemad
koristavad nende teelt kõik võimalikud ahistuse tekitajad ja
probleemid, et lastel oleks kerge elada. Mis viib selleni, et lastel
on tõesti raske elu kuna nad pole õppinud vastu pidama ega taluma ei
ahistust, ei raskusi ega probleeme. Ega välja tulema täbarast olukorrast-
kui see juhtub, siis kolime tagasi koju vanemate juurde, seal on
külmkapp ja tuba ootamas jne. Ülehoolitsemine on see, et püütakse
elada teise inimese kaudu. See pole enam samastumine, see läheb mööda
samastumisest. Samastumine lapse või lähedase ja tema ahistusega tähendab
võimet käia õlg õla kõrval. Aga ka võimet sulgeda oma piirid sedasi, et
selle, kelle kõrval käiakse ahistus ei tule enda sisse. Kui on näiteks
ahistuses laps ja siis ema üritab kanda last selles ahistuses, siis
on kaks ahistatut - ema ja laps. Mõlemad on ühtemoodi ahistatuses.
Mittekumbki ei oska selles olukorras midagi teha. Nii juhtub, kui me
hakkame lähedaste terapeutideks või kui me tõesti kujutleme, et võiks
ilma raskusteta elu. Ei ole sellist elu ja mida varasemas eas lapsed
peavad iseseisvalt õppima hakkama saamise algtõdesid, seda paremini
nad saavad hiljem hakkama. On tarkus käia kõrval ja näha teise
oskusi ja piire ja alles siis teha nagu kotkas, kes näeb, et nüüd see
poeg sööstab vastu kaljut, siis lendab sinna alla last kandma. Aga
see peab olema hetkeline kandmine ja täiskasvanud inimesel piiride
austamine tähendab seda, et küsib lähedaselt luba või ütleb, et ma olen
siin kui sa vajad abi. Annab teisele vastutuse abi palumise eest ja samal
ajal õpetab seda, et kui tõesti tahab kasvada, siis peaks jõudma
selleni, et saab üle sellest uhkusest, et ma ei vaja kellegi abi, ma saan
üksi hakkama. Kui meie lähedastel või lastel või kellelgi on veel
selline uhkusest tõusev vale kujutelm või arvamus, et ma ei vaja kedagi,
siis me ei saa teha muud, kui vaadata kõrvalt, kuidas nad oma noka vastu
kivi ära löövad kuna nad ei tule sellega toime, keegi ei tule. Võime
hakata kasvama ja elama oma elu tuleb oma kogemusest nagu oleme
märganud. Me võime oma lastele õpetada, abikaasadele enam mitte,
neile ei või õpetada enam midagi. Lastele võime õpetada teatud maani
elu põhiasjad juba päris elu alguses. Hiljem võib neid toetada nooruses,
aga täiskasvanuna me ei või enam täiendada ega parandada seda, mida
me oleme valesti teinud, kuigi väga tahaks. Oi kui me näeme lastes just
neid samu probleeme, mille kohta me kunagi otsustasime, et meil mitte
kunagi... meie peres ei karjuta kunagi või, meil ei ole kunagi sedasi
nagu mul oli. Kõik need asjad, mida me oleme otsustanud, et me ei tee
ja siis me õudusega näeme, et me teeme just sedasi. Millegipärast see
tarkus ja küpsus ei käi üksi, sel ajal kui lapsi saadakse. Me peaksime
saama lapsed alles 60-selt, et meil oleks mingisugustki tarkust nende
kasvatamiseks. Aga me peame ka ise vanematena nagu nõustuma olema
puudulikud. Kui me jääme vale süü küüsi ega saa sellest lahti, selle
vale süütunde tagajärjeks on see, et me püüame hüvitada seda ja siis
me hakkame nagu ostma laste armastust ja heakskiitu pakkudes neile kogu aeg
hoolitsust ja välist abi ja kõike võimalikku, et me oleksime head
vanemad. Me püüame nagu korvata ja parandada seda armastuse puudujääki
väliste asjadega või 25-aastase lapse uuesti kasvatamisega või avastades,
et see tekitab vaid ärritust ja viha. Iga selles vanuses laps tahab teha
ise oma vigu. Võib juhtuda isegi nii kui me pole ülehoolitsevatena lasknud
oma lapsest piisavalt vara lahti, siis ta protestivaim jätkub ka
50-selt. Mulle ei tulda ütlema, mida ma teen, ma tean ise, mida ma teen
ja kindlasti teen just vastupidiselt sellele, mida mulle öeldi. Ainult
see suudab vastu võtta, kes on saanud ise seada, kellel on lastud austada piire,
mitte ülevalt, et ma vanemana tean ja et miks sa ei tee nüüd sedasi
nagu ma ütlen, ma räägin kogemuse põhjal sulle, no usu nüüd mind kui
ma olen targem. Ei jõua pärale. Ja siis me saame pahaseks nende peale.
Aga kui me anname valikuvõimalusi juba varajases eas. Olgu, ei räägita
sellest, mida meie lähedased peaks tegema vaid räägime oma kogemustest.
Tegemata seda kuidagi eriliseks. Mul oli ka üsna raske periood kui ma
olin sama vana, ma ei tea, mis sind aitaks, aga mind aitas selline asi.
Muudame nagu oma ülehoolitsusse, muretsemisse, ahistusse suhtumist
mõistes, et me võime need kõik ja meil tulebki need kõik jätta ristile
ja loota sellele, et palves kantavad lapsed ei lähe hukka, nagu Piibel lubab.
Tegelikult on Piiblis tohutult palju selliseid lubadusi ja psalm 37 ütleb:
"Ma olin noor ja sain vanaks; aga ma pole näinud õiget hüljatuna
ega tema lapsi leiba otsivat!" Ja Jeremia 31 ütleb: "Nõnda ütleb
Jehoova: Keela oma häält nutmast ja silmi pisaraid valamast, sest su
teol on tasu, ütleb Jehoova, ja nad tulevad tagasi vaenlase maalt!"
Siin tegelikult räägitakse juutidest ja nende tagasipöördumisest, aga nagu
me teame me võime sobitada neid ka endale ja oma perele. Piibel on täis
lubadusi, mis puudutavad meid ja meie lapsi. Mul endal on Taaveti
psalm 46, kus ta ütleb, et lõpetage muretsemine. See on käsuvormis.
""Jätke järele ja teadke, et mina olen Jumal, kõrge rahvaste seas,
kõrge maa peal!" Vägede Jehoova on meiega, Jaakobi Jumal on meile
kindlaks varjupaigaks!" See meie muretsemine ja hoolistemine
ja kõik see, see räägib ebausust. Me ei looda selle peale, et Jumal
hoiab meie lähedasi. Me peame ise ponnistama viimseni, et kõik läheks
õigesti ja ikkagi, ainult Jumal teab, mis on õigesti. Võib-olla, et tema
mõte meie lapse suhtes on täiesti teistsugune kui meie oma. Võib-olla
tema eesmärk on õpetada meie lapsele mõni asi ebaõnnestumise kaudu,
võibolla sellepärast, et ta on nii uhke või on temas mõni muu selline
asi. Oma elust me teame seda, et me võime kasvada ainult raskuste kaudu.
Miks me võtame lastelt ära need raskused? Need ainsad võimalused
kasvamiseks. Varem või hiljem nad peavad neid raskusi kohtama ikkagi.
Kui mitte 15-selt, siis 25-selt ja kui mitte 25-selt, siis 50-selt.
Need ei kao sealt kuhugi. Jesaja 59 on tõesti ilus tõotus, kus Issand
ütleb omadele: "Ja niisugune on minu leping nendega, ütleb Jehoova:
Minu Vaim, mis on su peal, ja minu sõnad, milled ma olen pannud sulle
suhu, ei lahku sinu suust ega sinu järglaste suust ega sinu järglaste
järglaste suust, ütleb Jehoova, sellest ajast alates ja igavesti!"
Üks lohutavamaid asju, mis vähemalt minu jaoks on olnud, on sellised
tõsielulised asjad, kus mõndade vanemate lapsed, kes on vanemate
eluaja olnud maailmakodanikud, pole võtnud Kristust vastu ja peale
vanemate surma on see ikkagi juhtunud. Me ei tea kunagi, milline aeg on õige
meie laste jaoks. Kunagi ei tasu lõpetada palvetamist. Hiljuti üks
naine ütles nii, et kuidas see on Salme, et mida rohkem ma palvetan
oma laste pärast, seda hirmsamaid asju nende elus juhtub? Mida see
tähendab? Kas ma peaksin tõesti lõpetama üldse palvetamise? Ei, see
ei tähenda seda, et palved tooks nagu neid kitsikusi laste ellu, vaid
siin on rohkem kui üks võimalus. Üks on see, et kui me hakkame millegi
pärast palvetama, kas olete kunagi märganud, et selleks, et võiks minna
paremaks, peab minema halvemaks. Üsna paljud inimesed, üsna paljud
meist on sellised, et me tegelikult pole valmis Jumala kutsele vastama
enne, kui oleme põhjas. Millegipärast see inimlik uhkus, iseenese piisavus,
kõik see hakkamasaamine kuni lõpuni. Peab minema enne halvasti, et siis
võiks minna paremini. Teine asi on see, et kui me palvetame lähedaste
eest, ka Saatan võitleb nende eest. See on tõsiasi. Alati seal, kus on
Jumala ligiolu, seal on keegi, kellele ei meeldi üldse see suund,
kuhu Jumal on meid ja meie lähedasi viimas. Aga siis on üks tõesti tähtis
asi, mis tasub meelde jätta, et kes selle sõja on juba võitnud. Kes on
tegelikkuses suudab võita, see on Tema, kes on kõikvõimas, kes on
pimeduse ja kiusatused ja ahistuse ja kõik võitnud. Kas tema ei suudaks
meie lapsi kanda? Või meie lähedasi või teisi inimesi? Tegelikult kui
seda mõelda, on pöörane mõelda, et me võiksime olla targemad kui Jumal.
Või et meie hoolitsus võiks olla kuidagi parem kui Jumala oma.
Kas poleks imeline selline püha hooletus, kus tõesti võiks öelda, et ei, mina
jätan kõik lapsed ja lähedased, abikaasa ja oma vanemad, kõik Jumala
hõlma alla ja tänan selle eest, mis nende elus juhtub, kuna Jumal,
loomulikult, kuna Ta on armastus, viib neid armastuses kõige paremal
võimalikul viisil lõpuni, kuna Ta on seda tõotanud. Ja kui ma ei usu seda,
siis ma tegelikult ütlen, et ma ei usu Jumalat ja seda, mida Ta räägib.
Nii võiks suhtuda kõikidesse maailma asjadesse, eriti nendesse asjadesse,
mida me ei saa enam muuta. Kuidagi peaksime jõudma otsusele, et me
näeksime seda, mida veel saab muuta. Kui meil on väiksed lapsed, siis me
veel saame mõjutada nende elu. Ja parim viis mõjutada laste elu on
muutuda ise. Kuna väiksed lapsed õpivad eeskujude kaudu, see on
ükskõik, mida vanemad räägivad. Üks noor hiljuti imestas selle üle, et
kuidas võib olla, et ta on kasvanud perfektsionistiks. Midagi ei kõlba
talle kunagi, kuigi talle öeldi alati kodus, et sa ei pea olema täuslik.
Küsisin temalt, et millised sinu vanemad on. Ah soo! Pole vaja öelda
kõvasti, laps tunnetab seda, kui ema on perfektsionist. Okei. See on selline,
mida ema heaks kiidab. Ise kasvades võime anda oma lähedastele kõige enam.
See on lähtekoht. Sedasi me võime neid toetada, armastades, olles
nende kõrval, kandes nende asju ristile, aga siis ka jättes need sinna!
See ei aita, et lähete selle murekotiga sinna risti juurde, käite
seal palvetamas ja siis kui lähete sealt ära, panete selle koti jälle
selga tagasi. Suurim osa meist teeb just sedasi. See palve võiks olla,
et kuidas me õpiksime loobuma, laskma lahti ja laskma oma lähedastel
minna nina maas ees, kui juba sedasi on. Nende kasuks. Kui see on see
nende tee, kui miski muu ei aita, kui mingit muud kaudu ei tule muutust.
Lootes selle peale, et Jumal ütleb, et ma ei hülga su last. Ma olen
lubanud sulle. Ma vaid tänan selle päeva eest kui ma seda näen ja kui
ma ei näe, siis taevas näen. Kas sellega seoses on midagi, mida
tahaksite küsida? Selgitavat küsimust või mõnd probleem?
- Millist nõu annaksid sellisele täiskasvanud lapsele, kes on sellise
ülehoolitseva vanema objetiks ja ka umbusalduse objektiks?
- Nüüd kahjuks on nii, et kui vanemad on ülehoolitsevad, võivad nad olla
ka nii kinni hoidvad, et näiteks lapse soov on veel "vanemate taskus".
On vanemaid, kes püüavad hoolitseda veel ja vahel õnnestubki hooldada
ja otsustada, tean juhtumit, üle 30-aastase inimese elu eest.
See tähendab seda, et see laps pole kunagi saanud vabaks oma tahtest,
on jäänud vanemate kontrolli alla. Nüüd räägime Isebeli vaimust juba
sellisel juhul. Kui on selline kontrollimine, vanemate poolt lapse
kontrollimine, see tähendab sel juhul seda, et see laps on õigupoolest
vanematele nende käepikendus, tal tuleb nagu kogu oma elu anda vanematele.
Nad ei ole lasknud lahti sellest. Esimene asi, kui on nii,
et ahistamiseni, et pole eraldutud üldse, pole nabanööri katki lõigatud,
siis lapse asi on teha seda. Ja õieti kõigepealt lõigatakse see nabanöör katki.
Vahel see tähendab sellist eraldumist, et kodus elav täiskasvanu
peab kolima ära. Ta otsekui peab ütlema, et tal tuleb otsida nüüd oma elu.
Natuke nagu kadunud poeg, kui seal ka juhtukski nii, et ta tuleb tagasi.
Aga ta peab kõigepealt saama otsida ennast ja näha oma võimalusi,
kasvada iseseisvaks, kui suudab kasvada, tulla tagasi oma tingimustel.
Iseendana, mitte enam vanemate pikendusena. Vahel on vaja eemaldumist,
et võiks tulla lähemale. Ja sellise protsessi kaudu, selles on vaja juba
väljast tulevat abi, võib leida oma identiteedi. Iseseisvumine,
täiskasvanuks saamine, nagu seda ka nimetatakse ja selle täiskasvanuks
saamise kaudu võime kohtuda lähedastega hoopis teisel tasemel.
Mitte enam lapse vajadustest lähtuvalt, vaid siis see on vastastikune kõige
parimal moel. Võime veel palvetada lõpetuseks.
Kõigeväeline Püha Jumal, täname selle eest, et Sina oled meie tõeline isa
ja ema. Täname selle eest, Issand, et oma armastuses viid lõpule kõik
meie ebatäiuslikkuse, mis meil on vanematena, abikaasadena või ka
lastena. Täname, Issand, nende tõotuste eest, mille kohaselt Sinu
arm püsib põlvest põlve ja ulatub kõikide nendeni, kes on Sulle ustavad
ja kes elavad Sinu käskude järgi. Issand, palun seda, et annaksid
kõigile vanematele, lastele, abikaasadele, suguvõsa pärast
muretsejatele võime, sellise püha hooletuse, lahtilaskmise, vabaduse
lubamise ja tarkust eristada sellised asjad, kus meid kutsutakse õlg-õla
kõrval käima, sellistest asjadest, mida me ei suuda muuta. Paljud
asjad tunduvad ületamatutena, eriti kui kõne all on lapsed ja võib-olla
nende haigused ja valed valikud või valud, viha ei tea mille pärast.
Aga ka nende asjad tead Sina paremini kui meie. Ja me, Issand, täname selle
eest, et Sa annad andeks meile kõik need vead, mida me oleme teinud
oma lähedastega. Ja vabastad meid sedasi valest süütundest ja valede
koormate kandmisest. Me, Issand, toome nüüd kõik need oma lähedased,
kõik oma mured sinna risti alla ja südamest palume seda, et annad
meile võime ka jätta need koormad sinna. Issand, õpeta meile seda,
mis on püha hooletus. See pole ükskõiksus, vaid see on usk. See on
lootus selle peale, et tõesti Sina, Isa, armastad, näed ja oled
Kõigeväeline. Sina suudad seda, mida meie ei suuda ja selle eest me
täname ja ülistame Sind. Jeesuse nimel! Aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen