PEOPESAL
On taas "Peopesal" saate aeg. Tere tulemast vaatama, kõik vaatajad
kodudes! Enne kui alustan seekordse teemaga, jääme veel koos palvesse.
Kõigeväeline, Isa, Poeg ja Püha Vaim, tänu Sulle rahu eest, armastuse eest,
Sinu täieliku heakskiidu eest. Tänu selle eest, et Sina muudad meid oma
armastuses uueks! Tänu selle eest, et meil pole vaja ponnistada ega
pingutada ega üritada iseendas teha selliseid muudatusi, mis pole meile
võimalikud. Piisab, et me valime elu, me valime Sind. Me ütleme Sulle,
tahan. Tule Sina ja tee meis oma Püha Vaimu kaudu seda tööd, mis on vajalik
mitte ainult uuestisünnis vaid ka selles kasvu jätkumises, nii, et me
saame nendeks meesteks ja naisteks, kelleks Sina oled meid loonud ja
kelleks oled mõelnud. Tänu, et oled praegusel hetkel meiega ja annad
sõnumi, mis tuleb Isa südamest. Puhasta ära kõik, mis ei ole Sinu
Sõnaga vastavuses. Palun seda Jeesuse nimel, aamen!
Üks teema, mida on palutud ja mis ilmselt liitub tugevasti praeguse
ajaga on: "naine ja välimuse pained". Kindlasti puudutab see ka mehi,
vähemalt pakutakse tänapäeval väga palju meestele selliseid asju ja
seiku, kus peaks välja nägema noorem, tugevam ja siledapõsksem. Selle soovi
esitaja on naine, kes kirjutab, et: "me naised oleme tohutu surve all
kohe kui räägitakse välimusest. Mind on tembeldatud erinevate nimetustega.
Ema ütles kunagi, et on olemas metsaline, kes tahab röövida naiselt
rahu ja rõõmu, väites, et ta pole kunagi piisav". On kindlasti täitsa
tõsi, et tänapäeval tundub sedasi, kui me mõtleme selliseid välimusest
tulenevaid paineid või vanusega seotud paineid või muud, siis me polegi
piisavad. Vähemalt naised teavad, et hiljemalt siis kui saavad 50-aastaseks,
muutuvad läbipaistvateks. Kas pole imelik, aga kui kõnnid tänaval, siis
inimesed hakkavad otsa kõndima ja järjekorras ei panda tähele ja keegi
ei kanna kotti, kuigi tegelikult alles siis peaks. Ühtäkki tundub sedasi,
et vähemalt mehed ei näe. Ja nüüd ka ühiskonna kasvatus ja mõtteviis
liigub selles suunas nagu ühes turuuuringus selgub on kõige parem
TV vaataja 25-35 aastane sportlik, varakas ja hea välimusega. Ja kui
me lähtume sellisest määratlusest vaadates, kes kõlbab tänapäeval,
siis pole ime, et implantaate pannakse aina rohkem ja rohkem ja kortse
silutakse ja kes mida. See on meeletu nõudmine. Kuigi see kirjutaja on seda
kõike tõdenud ja kogenud, siiski tuleb kirja lõpus välja, et Jumal
on teda selles mõttes parandamas, et ta hakkab vähehaaval mõistma
või küsima seda, et kumb on tähtsam, kas see, kuidas ta paistab maailma
silmis või see, kuidas ta paistab Jumala silmis. Ja kuigi me, naised,
muutume "nähtamatuteks" mingis vanuses ja tundub, et vananemine on
tänapäeval kuritegu. Oma elust tuleb meelde kolm hiljuti olnud seika, mis
on natuke naljkad isegi. Kõigepealt, kui olin Iisraeli reisil ja reisisin
koos ühe noore naisega, siis me sattusime seal nö ülekuulamisele,
pikkadele korralikele ülekuulamistele, mille põhiküsimus oli see, et miks
nii noor inimene reisib koos nii vana naisega, kui ma nii vana naisena
ei ole selle noore naise ema. Teine oli selline, kus olin tervisekeskuses
aega kinni panemas ja mulle öeldi, et nii vanad jäävad kindlasti ootama
siia kuna teil pole nagunii muud teha. Ja kui veel mõned korrad oli sama
tüüpi ütelusi, siis hakkas küll tunduma, et peab olema üsna kõrge
enesehinnang. Kas pole tõsi! Ma saan hästi aru sellest kirjutajast, et
sedasi tundub. Kui me hakkame sellseid nõudmisi kuulama ja uskuma,
siis me küll ei jaksa. Sellisel juhul võib taustal olla, vähemalt oma elus
mõtleksin, et küsimus võib olla enesehinnangus. Küsimus sellest,
kuidas inimene iseennast näeb. Kuidas näeb ja kogeb seda, kas on
heakskiidetud või ei. Ja siin on ka see nagu nö "häbi" inimesel, mida
olen rääkinud mitu korda, et meil tuleb minna tagasi elu esimeste
hetkede juurde, kus väikest last imetletakse nii, et seda on näha.
Kui väikest tüdrukut või ka väikest poissi pole piisavalt nähtud
väärtuslikuna iseeneses, armsana ja suurepärasena Jumala loomistööna,
ilma et sellel oleks mingit tegemist sellega, kas on harali kõrvad või
kiitsaka luustikuga või muud sellist. Laps peab olema saanud väiksena
sõnumi sellest, et on ta milline tahes või ükskõik, mida tegi, et ta on
ikkagi alati armastatud. Kui seda sõnumit pole saadud, siis pole tema
identiteedis kasvanud sisemist kindlust enda kõlbulikkusest. See
tähendab praktikas seda, et kõik see, mis minus jääb puudulikuks, kõik see,
mis jäi väiksena ootama seda teadet, et ma olen armas ja see, mida ma
teen on vanemate poolt heaks kiidetud või kui see pole heaks kiidetud, siis
mind armastatakse sellest hoolimata. Kui see armastuse puudujääk, see
anum või tünn meis pole täidetud, siis me hakkame seda täitma kõige
välisega. Siis me hakkame väljendama selliseid asju, mida armastuse
sisestanud inimesel pole vaja enam mujalt otsida. See teadmine on juba
temas. See on temasse istutatud ja ta teab sügaval südames, isegi nii
tugevasti võib teada, et isegi kui kõik teised mind hülgavad, siis
Jumal ei hülga mind kunagi. Ma ei jää kunagi täiesti üksi. Aga, et olla
sellises ideaalses olukorras, see pole sugugi lihtne. Küsimus on sageli
selles, et kas me elame hinge või vaimu maailmas. Me lähme sellise
põhiküsimuse juurde juba siis, kui me räägime enesehinnangust. Kumb
määrab meie elu suuna ja kumb otsutab. Öeldes kumb, ma mõtlen meie tõelist
Isa, Jumalat. Kumba sõna on tõelisem? Kas me tahame olla midagi maailma
silmis või tahame me olla midagi Jumala silmis? Kas tahame meeldida
maailmale või tahame me meeldida Jumalale? Ja nagu me teame, me ei
saa teha mõlemaid. Hiljuti kuulsin ühe noore mehe jutustust sellest,
kuidas tema teekond Jumala riigis on olnud nagu visioone sellest, kuidas
ta on näinud lüliteid, kus on ON ja OFF nupp. Ja kui midagi otsustavat
tuli tema ellu, temalt küsiti kumba ta vajutab, kas ON või OFF. Kas ta
vajutab Jumalariigi nuppe või selle maailma omasid? Kumba seaduste
järgi ta hakkab elama? Nendes riikides on eri reeglid. Õigupoolest on
Jumalariigi reeglid erinevad kui maailma omad. Võib mõelda sedasi,
et mida enam me muretseme selle pärast, mida inimesed meist arvavad,
seda enam me sõltume inimestest. Seda enam oleme nö.langenud, kuna
langenud inimene on see, kes vaatab teisi inimesi ja oma naba. Ta ei näe
üles, langenu asend on allapoole ja väga sageli see teeb sellise konksu
ja vaatab oma naba poole. Kõik keerleb iseenda ümber. Kuidas ma
välja näen, kuidas ma kõlan, kas mind kiidetakse heaks, kas ma olen
tähtis. Inimene ei pane tähelegi, et kogu tema mõtteviis on vaid mina,
mina, mina. Siis kui inimene elab vaimumaailmas on tema vaade suunatud
kogu aeg üles mäele, kust temale tuleb abi. See on kogu aeg suunatud
Kristuse poole ja siis ta peegeldab ennast Kristusest, mitte teistest
inimestest. Igaüks, kes vaatab Kristuse peale ja näeb Kristust -
näeb ainult armastust kuna Jumal on armastus. Siis kui inimene peegeldab
ennast armastuse kaudu, siis ta on nagu laps, kes peegeldab ennast
armastavate vanemate kaudu. Ja seetõttu, kui meie enesehinnang on
jäänud puudulikuks ja armastus meis on jäänud puudulikuks, me võime
valida selle, et me pöördume maailma meele järgi olemisest Jumala poole.
Me saame siis uue tähenduse ja lähtepunkti sellele, kes me oleme ja
ei ole kunagi liiga hilja hakata ehitama identiteeti Kristuses. Ainult
Tema kaudu ja Temas me saame täiuslikuks. Saalomon ütleb
Õpetussõnades 14:21: "Kes põlgab oma ligimest, teeb pattu".
See räägib maailma ja vaimuriigi erinevusest selles mõttes, et kui
meil on kalduvus näha ligimesi pealiskaudselt, me ainult mõtleme,
kuidas nad välja näevad või mida nad võiksid anda meile või et see pole
midagi väärt, kui tal pole isegi mingit õiget tiitlit, ilmselt on mingi
autojuht või midagi. Mida rohkem me mõõdame teisi inimesi maailma
väärtuste järgi, seda enam see räägib meie oma väärtustest, seda enam see
räägib meie oma vaimsest ja vaimulikust kasvust ja sellest kui
juurdunud me oleme Kristusesse. Mida enam hing juhib meie viisi näha
ennast ja teisi, seda enam me oleme maailmast. Mida rohkem Vaim juhib
seda, kuidas me näeme inimesi ja ennast, seda enam saab Püha Vaim
meid juhtida ja seda rohkem me elame Jeesuse kaudu. Seda enam me
oleme Kristuses. Nagu mäletate on terve inimese määratlus selline, et
enam ei ela mina vaid Kristus elab minus. Lähtekohaks on see, kas minus
elab maailm või Kristus ja need tõesti pole üks ja sama asi.
Tänapäeval on lihtne eksida sellesse maailma, see tõmbab kaasa ja on
esiplaanil igal pool. Kõige tähtsam on kõlbamine Jumalale. Selle küsimine
ja otsimine Piibli Sõnast ja Sõna kaudu, et kuidas Jumal näeb meid.
Inimene, kes on väga katki ja ei näe ennast veel armastatuna, kes elab
veel oma valu ja häbi ja puudulikkuse ja kõlbmatuse kaudu - tal on hea
alustada Piibli lugemist ja vaimus elamist lihtsalt palvete kaudu. Igal
hommikul paludes, et Püha Vaim täidaks ja Kristus meis saaks rohkem
ruumi. Varjudes võitlusvarustusega maailma mõtete ja suhtumiste eest
ja paludes, et Püha Vaim annaks Jumala mõtteid ja aitaks meil näha
ennast nii nagu Tema meid näeb. Kui minapilt on puudulik ja kõlbmatu, siis
tasub Piiblist kogu aeg otsida ja noppida neid kohti, kus avaldub
Jumala armastus. See ei tähenda seda, et naine ega ka mees ei võiks enda
eest hoolitseda. See ei tähenda seda, et kui hoolid välimusest, siis oled
pealiskaudne inimene. Küsimus on selles, kuhu meeled on kinnitunud.
Kas on nii, et kui tänaval kõnnid, siis mõtled kogu aeg, millise mulje
sa inimestele jätad ja kas nad nüüd märkavad, et mul on uus soeng või
uus jakk. Kuidas nad mind vaatavad, kui ma lähen mõnele üritusele.
Küsimus on selles, mis toimub sisemises maailmas. Kus minu oma
meeled on ja see ei paista alati väljastpoolt. Me ei või öelda kellegi
kohta, et on pealiskaudne inimene vaid seetõttu, et hoolitseb enda eest.
Need on kaks erinevat asja. Igaüks, kes on Kristuses mõistab ka seda,
et tema ihu on Püha Vaimu tempel, mille eest ta tahab hoolitseda lisaks
tervislikele eluviisidele ka lihtsalt puhtuse ja muude selliste asjadega.
Paulus kirjutab kirjas filiplastele, et ärge tehke midagi riiu ega tühja
au pärast, vaid arvate alanduses üksteist ülemaks kui iseennast.
Vaatasin, mida mõeldakse tühja au all ja see ütleb, et see on iseenda
välisele esinduslikkusele, teistele mulje avaldamisele liigset tähelepanu
osutav enesearmastaja, omakasu- püüdlev ja toretsev. Nende kohta Piibel
ütleb, et ärge tehke midagi tühja au püüeldes. Ärge tehke midagi tühja
au püüeldes. Ärgu teie suhtumine või mõtlemine püüelgu tühja au, ärgu
olgu enesearmastaja, enesekeskne. Manitsetakse olema alandlikud ja
pidama teisi paremaks, see siiski ei tähenda iseenda halvustamist.
See tähendab pilgu pööramist endalt oma ligimese poole. Andmine on see,
et ma ei mõtle pidevalt seda oma mõju ja seda, kas kõlban maailmale
vaid rohkem seda, et ma õpin andma, seda mida ma olen saanud ja ennekõike
peegeldama armastust ligimestele. Siis ligimesed hakkavad saama seda,
mida nad vajavad. Mida nad arvavad, et nad saavad kui nad lasevad kortse
lõigata ja lasevad rasvaimu teha ja muud. Mida inimene selle kõigega
teeb? Ta tegelikult asetab end Jumala kohale tühja au taga ajades, kui nii
teravalt võib öelda. Ta kujutleb, et saab sellega igavese nooruse, igavese
kontrolli oma elu üle, kus ei ole haigust, surma, kitsikust, valu ega
muud. See on selles mõttes õnnetu tee, et see viib hävinguni, igaüks
sureb lõpuks. Nagu üks papp ütles, et see on nii, et ükskõik kuidas
üritaks, ühel päeval ikkagi mina seisan teie haua ääres. Et võib küll
proovida, kuid ühel päeval me sureme ikkagi. See ei aita inimest kuhugi,
see, et ta elab sellise suhtumisega maailmas, et peab kogu aeg mõõtma
oma väärtust, et mida teised ütlevad. Äärmiselt ahistav, ühel päeval
meeldib, teisel päeval ei meeldi. Tujugi käib sedasi. Kristusesse
kinnitunu teab paremini. Mitte ennast kummardades vaid enda eest
hoolitsedes. Mitte iseenda ümber keerlemine vaid oma valude eest
hoolitsemine. Pole alati väga lihtne aru saada, kust see piir läheb, et
millal minu alandlikkus muutub enesearmastuseks ja kas minus on
üleüldse alandlikkust. Motiiv on siin oluline. Aga see, mis minu
meelest selgesti välja paistab kui võrrelda Jumala riigi inimesi, kelle
puhul siiski peaks välja paistma, et ta on Kristuses. See peaks välja
paistma, aga kas see paistab, seda me võime endalt küsida. Kas me oleme
Temas elavad? Kas meist paistab armastus? Kas meist paistab rahu?
Kas meis on näha mingi selline olek, et maailma inimene ütleb, et ma ei
tahagi rasvaimu vaid seda, mis sul on. See peaks välja paistma, et
sellest tuleks piisavalt ahvatlev kõige selle välise asemele. Et me
oleksime selline lõhn, et tõesti tänapäeva inimene hakkaks otsima
oma nooruse ja oma võimu ja hakkamasaamise ja kes mille asemel
Jumalat, kes annab talle igavese elu. Mitte ainult seda hetkelist, vaid
igavese elu. Me vajame uuestisündi ülevalt ja seestpoolt. Välispidiselt
me ei uuene kunagi. Kõik välised uuenemise vahendid on mõistetud
hävingule ja surma. Me teame neist välistest iluvahenditest näiteks, et
ükskõik milliseid iluoperatsioone on tehtud, kui psüühhika ei ole
korras, siis inimene ei tunne ennast kunagi heaks kiidetuna. See on
ükskõik, mida ta näeb peeglist. Tal on mõttes juba järgmine operatsioon,
mis teeks temast veel parema. Aga Jumala maailmas pole vaja teha
selliseid operatsioone kuna seal me oleme heaks kiidetud sellisena nagu
me oleme. Õpetussõnades ütleb Saalomon, kes oli tark mees ja
kirjutas tarkusesõnu. Õpetussõnad 29 ütleb, et inimeste kartmine paneb
püüdepaela, aga kes loodab Jehoova peale, on alati kaitstud. Väga sageli
ongi küsimus turvalisuses, kaitsest Issandas. Turvatunne ei tule millestki
välisest ja välimusest tulevaid paineid ei ole, kui neid ise ei võta.
Ei saa olla mingit väljast tulevat survet, kui ma ei tunne seda seestpoolt
ja seepärast ilu algabki sisemise minapildi eest hoolitsemisest.
Kas selle teema kohta on küsimusi, mis selle teemaga seostuvad?
Kas võib olla tugevalt ülekaaluline naine, kui see on tervisele kahjulik?
See on muidugi selline küsimus, mis tõeliselt on seotud sellega, milline
on meie enesetunne. Siin pole küsimus heakskiidust. Ma alustaksin sellest,
et kui ma mõtleksin seda Jumala seisukohast, nii palju kui see on
võimalik, siis igaüks on armastatud sellisena nagu on, olgu siis paks
või peenike. Siin küsimus on selles mõttes tervises, et kui see on
tervisele kahjulik - vererõhk tõuseb, tekib probleeme südamega ja muud
sellist, siis oleks tark proovida kaalu langetada. Mitte välimuse pärast
vaid tervise pärast. See küsimus seostub rohkem sellega. Jumala
silmis see ei muuda meie lapseseisust kuidagi. Kas on veel mõni?
- Ma küsiksin selle Ester hoolduse kohta, millest rääkisid. Kas sellel
on Piibellikku alust ja milline on selle psühholoogiline taust?
- Ester-hooldus on üsna pikk, seega ma ei saa sellest pikalt rääkida.
See on alguse saanud Piibli Estrist ja sellest mõttest, kuidas teda ette
valmistati kuninga jaoks terve aasta jooksul. Mõte on selle juures see,
et Jumal lõi naise ja mehe oma näo järgi ja sellepärast me võime öelda,
et see, mille Ta lõi on hea ja ilus, see, mis meis on püha. Ja me tohime
olla naised ja olla mehed nii, et see paistab välja. Keegi ei pea
muutuma nähtamatuks ega paluma andeks oma olemasolu pärast. Me
võime isegi üritada pääseda valehäbist sedasi, et me vahel tähistame seda,
et me oleme naised. See tähendab seda, et ostame õhtukleidid ja korraldame
peo, lihtsalt sellepärast, et me oleme Jumala tütred ja Jumala pojad
ja Jumal on tegelikult juutidele määranud üsna mitu pidustust. Me
võime pidutseda nagu Ester pidutses. Palvetame veel selle pärast lõpetuseks,
et Jumal avaks meile seda teemat. Issand, me tahame tänada Sind selle
eest, milliseks Sa meid oled loonud ja paluda andeks selle pärast, et
oleme halvustanud Sinu loomistööd. Sina ise ütled, et kõik, mida Sa oled
loonud on väga hea. Me oleme ise oma valikutega ja veresüü tõttu eemaldunud
üsna kaugele sellest täiuslikust armastusest ja heakskiidust. Issand,
anna meile see andeks ja uuenda meid, taasta meid sellesse seisusesse ja
sellesse seisu, kuhu me kuulume kuningliku perekonna liikmetena, püha
preesterkonnana, printsesside ja printsidena. Issand, kinnita meie
identiteeti selles tõelises olemuses, Kristuses. Sina, Issand täidad kõik
selle, milles meie oleme puudulikud, milles me oleme ebakindlad ja
ebaõnnestunud. Vaid Sina oled täiuslik ja Sinus ka meie saame täiuslikuks.
Tänu selle eest, et me võime loota täielikult Sinu peale, võime jätta
oma mõtted, tunded ja kehad Sinule ja õnnistada seda, mis on hea,
Jeesuse nimel, aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen