PEOPESAL
Tere tulemast saatesse "Peopesal"! Meie tänaseks teemaks on
Kristuse järgimine. Palvetame enne, kui läheme päeva teema juurde.
Kõigeväeline, Isa, Poeg ja Püha Vaim, Sina, kes Sa oled meid
nimepidi kutsunud. Sina, kes Sa oled meid loonud ja juba emaüsas
kiud kiu haaval kokku pununud. Sina tunned meist igaüht,
tead, millised me oleme. Oled andnud meile annid, oled andnud
meile välimuse. Sina, kes Sa tead meie minemisi ja tulemisi.
Issand, palun seda, et Sa juhid meid elus nii, et me ei peidaks
neid ande, mis meile on antud ega kaotaks neid võimalusi, mis sa oled
kingina meie ette laotanud. Issand, juhi oma Püha Vaimu kaudu
meid vabanema Kristuses nii, et me tõesti võiksime saada sellisteks
inimesteks, kelleks Sina meid esialgu oled mõelnud. Et me võiksime
täita selle ülesande, milleks Sa oled meid kutsunud, isegi kui see
on ainult üks asi. Õnnista seda saadet ja puhasta mind Sinu kanaliks.
Ma palun seda Jeesuse nimel, aamen!
Olen mõtelnud praegusel ajal üsna palju seda, et
kuidas saaks olla Kristuse lõhnana maailmas või kuidas võiks elada nii,
et sellised inimesed, kes ei tunne veel Jumalat kuidagi hakkaks
selle vastu huvi tundma või mis oleks üleüldse see võimalus,
kuidas me võiksime mõjutada inimesi sellises maailmas, mis on täis
teadmisi ja mis on tulvil ärriteid ja erinevaid võimalusi enda
leidmiseks. Erinevaid kursuseid ja koolitusi ja muid "otsi iseennast"
stiilis õpetusi. Kuidas kristlane erineks sellest seltskonnast.
Mis oleks selline tegija, millega võiksin mõjutada teisi muul moel
kui traktaate jagades. Arvan, et tänapäeval ei võtaks neid tänaval
keegi isegi vastu. Kuigi ka seda tehakse. Olen kuulnud, et
vähemalt Jeruusalemmas võib sel moel kutsuda inimesi Jeesuse ligi.
Ma arvan ikkagi, et tänapäeva Soomes see oleks sedavõrd võõras,
et see ei õnnestuks. Jääb küsimuseks, et mida saab
inimene teha näiteks oma töökohal, kus on keelatud evangeliseerimine.
Tuleb meelde hiljuti juhtunud juhus, kus medõde lasti lahti seepärast,
et ta soovitas patsiendile radioteid. Kuna usku ei tohi tuua tööjuurde,
see on seadusevastane lahti laskmine, aga selliseid asju võib juhtuda
tänapäeval. Rääkida tohib ükskõik millest muust, aga mitte usust.
Ja ikkagi on meid kutsutud olema Kristuse lõhn.
Tuleb meelde selline õpetus. Minu sõbrale, kes töötas sellises
kollektiivis, kus ei tohtinud usuasjadest ja muust rääkida,
ütles üks tark mees sedasi, et kui sa oled tõeline kristlane,
siis see lõhn peab olema tunda su ümber isegi kui sa ei ütle sõnagi.
Mulle tuleb endale meelde noorusest selline juhtum. Ma oli koolis veel,
kui meie naabrusse kolis uus elanik. Selline noor naine, kes oli natuke
üle 20. Ma imetlesin seda naist seepärast, et ta oli alati kuidagi
nii tasakaaluka ja õnneliku olekuga. Ma olin ise siis alles 14 aastane.
Selle inimese selline sügav rõõm oli selline, mida ma ei olnud
kunagi näinud. See huvitas mind nii palju, et ma mõtlesin,
et ma lähen sellele inimesele külla. Ma kutsusin ise iseennast
tema juurde selle varjus, et ma läksin talle tere tulemast soovima.
Varsti selgus, et see naine oli kristlane. On tema teene,
et kohe peale leerikooli läksin laagrisse, kus tulin usule.
See oli selle naise teene. Kui ma nüüd tagantjärgi mõtlen,
kui tark see naine oli, kes nägi, et siin on selline 14-aastane,
kes arvab, et mõistus on kõige targem, mis inimesel võib olla.
Kes teab kõike ja kes ei võta midagi vastu. Kes kindlasti,
kui kästakse, läheks kohe minema. Ta ei rääkinud mulle pikka aega
midagi usuasjadest. Ta lihtsalt säras.
Lõpuks ma küsisin mingil hetkel, et kuidas sa saad olla alati nii
õnnelik. Mäletan, kui ta siis esimest korda hakkas rääkima
Jeesusest ja ma imestasin, et kas see on võimalik.
Kas inimene võib olla nii õnnelik ainult selle tõttu, et on Jeesuses.
Ta on parim evangelist, kes mu elus on olnud.
Ta elas tõeks seda. See polnud talle teooria.
Ta ainult rääkinud Kristuse lõhnast ja valgusest, vaid ta oli selline.
See inimene on tulnud mulle palju kordi meelde.
Teda meenutades vahel palvetan, kui lähen mõnda raskesse kohta
või kohtun uute inimestega või muud, et võiksin olla Kristuse lõhn.
Nagu sellele minu sõbrale, kes imestas kuidas see töökohal
võib toimuda, see mees ütles, et ole tegelikult Kristuse lõhn.
Ja ta küsis, et kuidas see on tegelikkuses võimalik.
Ta ütles, et kui teed neid tegusid, mida armastuses kristlased teevad.
Siis inimesed hakkavad märkama, et sa oled natuke erinev,
oled natuke imelik. Mul on sellised naabrid.
Sellised kummalised. Nad teevad selliseid asju.
Nad pesevad vahel mu autot ja nad pesevad mu aknaid.
Kui ma olin haige, siis nad käisid poes.
Kõik küsisid minult, et kas selliseid on tegelikult olemas?
Kas on selliseid inimesi? Tegelikult ka. Mida nad tahavad selle eest?
Esimene asi, mis tuleb muidugi meelde, et kui sa hakkad teenima
inimesi nagu meid on kutsutud teenima, siis mida sa
selle eest saad. Mis palka selle eest saab.
Ma arvan, et selle eest saab Jumala õnnistuse.
Aga see, kuidas me tuleme pühalt julgeks, et me Piibli õhutusel
isegi praegusel ajal räägiksime usu sisu lahti sobivates ja ka
sobimatutes kohtades. Üks selline asi, mis takistab
üsna paljusid on seotud enesehinnanguga.
Vigastatud enesehinnaguga. Me jõuame sellise hirmuni,
et kui me oleme täiesti eri meelt teistega või julgelt räägime
oma usust, siis meid hüljatakse. Seepärast see Kristuse lõhnaks
olemine on teatud mõttes enesehinnangu küsimus
kuna see on üsna hirmutav. On hirmutav saada julgelt nähtavaks
ja avatuks kui see samal ajal tähendab seda, et saad tembeldatuks
ja võimalik, et ka hüljatuks. Ma arvan, et me peaks
selles õppimises, et me võiksime sellele maailmale olla pisikese
küünlakese ja valgusena, oleks palve see, et Jumal kutsuks
meid nähtavaks Kristuses. Ehtne Kristuse lõhnana olemine
on see, et siis polegi küsimus enam minus vaid Temas.
Sedasi kogu küsimus ongi suhtumises. Sellest saabki suhtumise küsimus.
Mis firmat ma esindan siis, kui ma räägin Jeesusest.
Samamoodi nagu siis kui mõni on ustav, ma ei hakka mainima
mingite firmade nimesid, kasvõi TV7-le, kuigi see on natuke
liiga kristlik näiteks. Viime selle töökohale ja usume sellesse,
kasvõi korralik müügimees, kes usub oma tootesse.
Kindlasti saab müüdud. Olen noorena teeninud kooliraha raamatumüüjana
ja see on töö, mida ma poleks mingil juhul end kujutlenud tegemas.
Mingil hetkel ma olin Soome parim müüja. Ma uskusin sellesse
sõnaraamatusse või mida ma mingil ajal müüsin. Ma müüsin isegi
sellisele, kellel polnud raha isegi mööbli jaoks.
Tagantjärgi oli piinlik, et kuidas ma neid müüsin.
Ma olen vahel mõelnud, et samasugune müügi drive peaks
tulema koos Jeesusega. Kas poleks tore olla nagu usutee alguses.
Mäletan, kui ma tulin usule. Ma olin ka nii pöörane, et vaesed
klassikaaslased kui ma käisin kordamööda igaühe juures ja
sundisin neid põlvitama voodi ääres. Ma ei mäleta, kas ma ähvardasin
põrguga või millega, kui nad ei võta Jeesust vastu, aga jutlustasime ja
vahetunnil mängisime kitarri ja laulsime Jeesusest.
Sellised asjad, mida ma praegu ei julgeks teha.
Midagi igatsen ma ka ise. Ma igatseksin kõigile meile,
kristlastele, sellist julgust ja valgust ja lõhna ümber.
Nagu peaks tegelikult olema. Kui inimesed näevad meid maailmas,
et vaata! Mis sellel inimesel on, kui ta paistab nii õnnelik.
Või, mis sellel inimesel on, kui tal on selline rahu.
Rahu on muideks selline asi, kui olete märganud,
et kui mõnes paigas palju palvetatakse, ehkki see on meist
sõltumatu, et kui mõni inimene tuleb sellisesse kohta,
näiteks mitte-usklik tuleb sellisesse kohta, siis ta võib
peatuda lävel ja küsida, et kuidas siin on nii vaikne või rahulik.
Ma olen seda muideks oma kodus kogenud.
Inimesed tunnevad ära Kristuse lõhna, palvevaimu.
Seepärast ma mõtlesin nii, et see on selles mõttes meile
tore kutse. Taaskord see pole meie tegu.
Ma tean palju inimesi, kes satuvad ahistusse Jeesuse järgimise
kutsest seetõttu, et nad peavad end nii ujedaks või nii
puudulikuks ja ütlevad, et ma ei saa sellega hakkama.
Ma ei julgeks kunagi hakata rääkima kellelegi Jeesusest.
Ma ei julgeks kunagi teha seda teist või kolmandat.
Siis kui see tuleb pähe, on inimene tegemas midagi oma jõust.
Mina ei saaks sellega hakkama ja ma ei usu, et ka paljud teised saaks.
Aga kui palvetada, et Jumal saadaks seda ülesannet täitma
ja sellele kohale kuhu Tema on mõelnud, võib tulla selliseid
olukordi nagu mõnel on, et nad peatuvad evangeliseerima
keset tänavat kellelegi või bussis. Need on need, keda ma kadestan.
Täitsa tõsiselt. Ma pole veel selleni jõudnud,
et ma võhivõõrale hakkaksin rääkima. Saate aru mõttest, mida ma
taga ajan. Kõik ei ole seda tüüpi evangelistid, aga kõik me oleme
kutsutud, eriti praegusel ajal, ühel või teisel moel
väljendama Kristust.
Küsimus on selles, milline on minu viis, milline on minu and.
Mis on see asi, milles mina võiksin olla Jumala suuna või
käte või jalgadena või väljendada Teda, kes on armastus, teo ja
tõega nagu Piibel ütleb. Kristus pole saanud tõeliseks seni
kui me ainult räägime Temast. Ta on saanud tõeliseks alles siis
kui see paistab meie tegudes. Kui ennast vaadata ja natuke
ka ümberringi tuleb tõdeda, et on väga vähe tegusid.
Üsna vähe armastuse tegusid. Kas võib hakata Kristust väljendama
nii, et süda pole veel asja juures? Põhimõtteliselt võib.
Kuigi Jumal uurib meie motiive ja meie südameid kõige salajasemate
soppideni, siis ükski asi ei hakka toimuma iseenesest.
Suhtumise muutus algab sellest, et harjutatakse selle tegemist.
See võib olla ükskõik kui väike asi. Mäletan kord kui üks inglane
ütles selle peale pahaselt, et mul pole mingit ülesannet, ma ei tea,
kas mul üldse mingeid ande on. See inglane ütles, et sul on
üks and, mis väljendab Kristust. Naeratus.
Ükskõik kuhu sa ka lähed, kui kohtad võõrast ja ei oska
midagi muud teha, siis sa võid harjutada naeratamist.
Muidugi nad mõtlevad bussis, et sa oled kohtlane,
aga sellest pole midagi. Ikkagi võib proovida seda,
et naeratate võõrale või isegi tervitate.
Mul oli küll omal ajal kortermajas nii, et see kestis 5-6 aastat enne
kui nad hakkasid vastama. Mõtlesid, et küllap ta mõtleb
tõsiselt tervitada mind. Visalt edasi. Meeles pidades ja mõistes
seda, mida Jeesus on ise öelnud, et kes selle uskmatu ja patuse
sugupõlve keskel häbeneb mind ja minu sõnu, seda häbeneb ka
Inimese Poeg kui Ta tuleb Isa kirkuses koos pühade inglitega.
Kui me häbeneme Jeesust. Ma ühel päeval tulin selle peale,
kui ma mõtlesin neid oma takistusi, et miks ma ei või avada suud
või miks ma ei saa tunnistada ausaks Kristuse järgijaks.
Mul tuli endalt küsida selline küsimus, et kas ma häbenen Jeesust.
Või kardan ma seda reaktsiooni, et mind hüljatakse?
Pidin tõdema, et kui ma oma südames tõesti armastan Jeesust,
siis kes võib vaikida armastusest. Kuidas saab olla tasa kui mõni
inimene, asi või Jumal on elus esikohal ja keskpunkt?
Ja kui see ei ole, kui ma ei saa rääkida Jeesusest nii nagu
armastatust innustunult ja lummatult kõigile tuttavatele, keda ma näen,
ehk mitte päris kõigile, aga siiski, kas sa oled kuulnud, et on selline
nagu Jeesus. Soomes on seda küll kõik kuulnud, aga ikkagi.
Siis on minu usus midagi viga, viga pole Jumalas vaid minus.
Mis see viga on? Minu enesehinnang on nii madal,
et ma ei söanda teostada või anda edasi seda andi, mis mulle
on antud Jeesuse järgijana. Ma olen ise märganud aastate jooksul,
et üks asi, mis mind innustab üritama ja proovima ja olema
natuke julgem selles, on see, et iga üritus, ükskõik kui kohmakas,
iga siiras soov olla kuidagi Kristuse lõhnana kuskil,
on saanud õnnistuse. Tõesti, ma olen kogenud seda, et Jumal
õnnistab ka seda kohmakust ja omal moel seda kaudu kinnitab ja ütleb,
et see tee, mida mööda sa üritad käia, see on õige tee, jätka
samamoodi. See on natuke nagu väikseid tibusid tõugatakse edasi,
aga sedamööda nad hakkavad vähehaaval kasvama.
Olen märganud, et ainult seda kaudu and kasvab.
Ma mäletan esimest korda kui kuuletumine ja minu oma häbi
olid vastamisi asetatud. See oli minu esimene kord kui Jumal
selgelt andis sõnumi edasi viimiseks. Ma sain sellest selgelt aru.
See oli mõeldud ühele mehele, kes istus ja kuulas ja oli keskel.
Jumal näitas veel, kellele see sõnum tuli viia, aga mitte seda,
mis sõnum see oli. Ta käskis minna selle mehe juurde ja mul oli
kabuhirm. Ma mõtlesin, et ei, hirmuäratav inimene ja õudne, et
ma ei mahugi sinna vahesse ja teate küll, et me mõtleme välja
ükskõik mis põhjuseid, kui me tahame seda teha meie omas jõus.
Aga see ei aidanud, seda ma ei julgenud enam peale seda teha,
aga siis ma seadsin Jumalale teatud tingimuse, et kui need kaaslased
sealt pingilt lähevad ära, siis ma võin minna sinna, kui seal
on natuke rohkem ruumi. Sealsamas tõusid need kaks püsti,
läksid selle mehe kõrvalt ära. Ma pidin minema sinna.
Kui ma läksin ja tervitasin seda meest, siis ma veel ei teadnud,
miks ma sinna läksin. Alles siis, kui ma olin selles olukorras,
andis Jumal selle sõnumi, mis murdis selle mehe täielikult.
Tagantjärgi ma mõtlen, et kui ma poleks läinud.
Tegelikult pole see ainuke. Jumal on mulle mitu korda näidanud,
et ta annab otsekui vihje. See võib tulla sellise intuitiivse
tundena, et seal on inimene, kellega võiks minna natuke vestlema
või midagi muud. Kui see ei lähe nagu kord ühes teises olukorras
kirikus. See naine ütles, kui ma lõpuks uskusin Jumalat ja
läksin talle järgi õue ega teadnud ikka veel. Ma ei tea,
kuidas teistel need asjad käivad, aga mul käivad nii, et Jumal
ei anna mulle mingeid kinnitusi, teades, et ma olen selline
kinnitaja. Ma pean tõesti minema usule toetudes.
Ja läksin siis sellele naisele järgi ja alles siis sain selle
sõnumi tema jaoks ja ta ütles, et kui nüüd poleks keegi tulnud,
ta poleks enam kunagi jalgagi kirikusse tõstnud.
Teda oli nii sügavalt seal solvatud. Need korrad on kuidagi aidanud
mul mõista, et kui Jumal palub meil kasutada ande, ma räägin nüüd
enda eest, mul on olnud nii, et ta ei räägi mitu korda samast asjast.
See on väga vaikne, see kutse, üsna kiire, selline ütle, mine, tee
või selline. Kui siis ei tegutse, siis see olukord läheb mööda.
See jääb kasutamata. Ma olen nüüd peale mõnd sellist
juhtumit kus olen näinud, et see minu enda halvustamine,
see minu vale häbi, mis mina ka olen selline, see pole alandlikkus
vaid uhkus. Kui ma pole nõus olema Jumala kasutuses kui ta vajab mind
millekski, olgu siis minu arvates kui suur või väike asi tahes,
siis see on märgatavalt suurem asi kui minu enesehinnang või see,
et kas ma satun naerualuseks või kas ma eksin ja siis ma teen ennast
lolliks ja see polnudki Jumalast. Ja missiis!
Kui vastukaaluks on see võimalus, et ma kaotan mingi ainulaadse
olukorra olla Kristuse lõhn, olla Jumala saadikuna. Tõesti,
mida selleks võiks kasutada kui ta ei saa kasutada muud kui meie
käsi ja meie jalgu, meie suud ja meie silmi.
Sedasi Jumal toimib selles maailmas.
Tuleb tunnistada, et ma olen sealt kehvemast otsast.
Hea on alati õpetada neid asju, milles ise olen eriti kehv ja vilets.
Aga just see armastus, see on nagu vette visatud kivi.
Kui hakkas seda järgima või keegi teine elab seda armastust tõeks,
kas siis pole isu seda ise jätkata. Tuleb tõesti selline tunne.
See tundub nii hea ja selles on midagi sellist, mis läheb sügavale
südamesse ja tuleb selline tahtmine, et minagi tegelikult võiksin.
Ma mõtlen, et see on selline asi, mida võib õppida teistelt.
Tasub olla selliste inimeste seltsis, kes oskavad armastada.
Meie, kes me ei oska. Öeldakse, et sinust tuleb selle sarnane,
kellega sa suhtled. Otsime selliseid inimesi, kes on Kristuse lõhn ja
õpime. Aga kui see on ka and ja see valgus, mis meis on,
siis meis pole valgust, kui meis pole Kristust.
Me võime ka palvetada seda, et see valgus, mis meis on, mis on rohkem
pimedus, et see väheneks ja Kristus võiks täita meid nii, et me
oleksime Tema valguseks selles maailmas.
Aga veel sellest talendi ja anni kasutamisest, et meil on
kalduvus oodata alati midagi sellist, mida meil veel ei ole.
Kuidagi selline loomulik arvamus ja ettekujutus, et siis kui...
et siis kui, et siis kui ma jään pensionile ma hakkan maalima.
Siis kui ma olen sellest vaevast lahti saanud, siis kui mul on
julgust, siis ma hakkan tunnistama jne. Ei, see on praegu.
Praegu on see hetk, praegu on see and, see on just
nii suur kui sellel hetkel vaja on. See ei kasva kunagi kui seda
ei kasuta. Palume selleks õnnistust.
Issand, me tuleme Su palge ette ja palume seda, et õnnistad
seda andi, mille oled igaühele andnud ja õnnistad meid sedasi,
et me ei hakka enese ümber keerlema ega otsima, kas mina olen
evangelist, prohvet või mis ime suurus vaid et hakkan andma seda,
mis mul juba on. Märgates, et see on midagi sellist, mida Sina
õnnistad. Armastus on midagi sellist, mis ei vähene jagades vaid
see kasvab. Ja Issand just sellepärast, et meis on äärmiselt
vähe seda Kristuse lõhna ja Sinu armastust, palun et täidad meid
taevase armastusega ja Issand, teed meist sellised inimesed,
et need oma hirmud ja enesehinnangu probleemid ja kõik muud
võiksid meis surra ja et me vähehaaval võiksime täituda
Kristusega nii, et me võime ka teenides öelda, tänu, et enam
ei ela mina vaid Sina elad minus, Jeesus! Aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen