PEOPESAL
Tere tulemast tänasesse saatesse "Peopesal",
kus teemaks on lohutamine. Tundub, et see on selline teema,
mida igaüks meist sellel pimedal ajal vajab, sellel otseselt pimedal
ja ka vaimulikult pimedal ajal. Enne kui läheme teema juurde, palvetame.
Kõigeväeline, Isa, Poeg ja Püha Vaim, Sina, kes Sa oled
suurim lohutaja, tule praegusesse hetke ja räägi oma Püha Vaimu kaudu
selliseid sõnu, mis avavad meie tundelukud ja mis ainult nii
õrnalt, nagu Sina oskad, ravivad meie haavu ja valu.
Sinu rahvast. Samamoodi palume meie nüüd, et Sina lohutaksid meid.
Igat siinviibijat ja igaüht kodudes. Lase, Issand Su sõnadel olla
sellised, mis tulevad Sinu südamelt ja pühi ära sellest kõnest ja
meeltest sellised asjad, mis pole Sulle meelepärased.
Jeesus, palun seda Sinu nimel, aamen!
Lohutusest tuleb meelde üks film, mida nägin lapsena.
Seal oli väike tüdruk, kes hoidis talle süles. Ilona ja tema tall.
Ma ei tea, äkki keegi teist on näinud seda filmi.
Ma ei mäleta sellest filmist midagi muud, aga ma mäletan seda
kui Ilona hoidis seda talle süles ja oli sõda ja oli hirmus.
Ilona kartis üksinda kindlasti veel rohkem kui see tall.
Ilona pigistas kõvasti seda talle oma süles ja ütles, et ära karda,
mina kaitsen sind! Minu arvates on see väga liigutav.
Ma ei tea, mida see minus tabas tookord. Kindlasti mingit sellist
lapse kaitsetust ja midagi muud. Ma olen seda palju kordi meenutanud
nagu üks ilusamaid kohti Piiblis, mis minu arvates on.
Jesaja üleskutse, et lohutage, lohutage minu rahvast.
Ja kuigi see on seotud Iisraeliga, näen ma, et seda võib siduda
kõiki rahvaid üle maailma ja kõikide inimestega.
Ma näen Jumalat suure lohutajana, lohutava Isana, kellegi sellisena,
kes suudab aidata raskustes ja ahistuses rohkem, kui keegi teine.
Lohutusest ja selle puudumisest tahan rääkida seetõttu, et
olen oma töös näinud ja ka oma elus ja iseendas kokku puutunud sellise
puudusega, või otseselt puudega, seda võiks kutsuda tundepuudeks isegi.
See on see, et me ei oska õieti lohutada iseenanst ega teisi.
Probleem pole ainult selles, et me ei oska lohutada, vaid et me ei oska
ka võtta vastu lohutust. On üsna tavaline, et sellises
enesekeskses maailmas, kus elame ja läänemaailmas, eriti Soomes
on tendets, et mujal polegi nii vara algavat iseseisvuse õpetamist
ja koolitust, nagu meil siin. Meil on justkui auasi, kui mõni
päris väike laps, kahe-kolme aastane, hakkab iseseisvuma.
Magama oma toas ja hakkab ise hakkama saama.
Kord puutusin kokku Prantsusmaal ühe lastearstiga, kelle 12-aastane
tütar magas veel temaga samas voodis. Olin tõeliselt hämmeldunud,
et mis imelik asi see on ja ta seletas seda sedasi, et see on
sama, nagu loomadel. Kui tütar on piisavalt täiskasvanu, piisavalt
suur, siis küll ta oskab minna oma voodisse ja varsti peale seda
nii juhtuski. Temast saigi teismeline ja ta ei vajanud enam ema kõrvale.
Ma ei räägi sellest, et me peaksime selleni minema,
et kõik peaksid ema kõrval magama. See ei tähenda seda.
Esitan selle nüüd küsimusena, et kas on juhtunud nii,
et me oleme hakanud lapsi nii vara iseseisvaks muutma, et neil
on jäänud lapsepõlve ja hoolitsuse ja helluse ja hellitamise lühikeseks?
Me õpetame endaga liiga hakkama saavaid inimesi,
kes õpivad ka ise mõtlema sedasi, et on nõrkus vajada teist inimest.
On nõrkus paluda abi. Ma ei või tunnistada, et ma olen puudulik
või et mingis valdkonnas ma vajan tuge.Kui ma ei tohi tunnistada seda,
et ma vajan teisi inimesi ja et ma vajan Jumalat, siis sellele iseenda
piisavusele võib järgneda see, et me alguses oleme üksi oma tunnetega.
See oma tunnetega üksi olemine võib viia selleni, nagu näiteks mul oli,
ma olin pidanud väga väiksena üksi hakkama saama ja tookord
väga väiksena saanud sellise sõnumi, et peabki üksi hakkama saama,
muidu ei tule elu välja, ma olen paha või on häbiväärne minna ütlema,
et ma ei oskagi. Ma mäletan, et lapsena ma olen olnud lisaks sellele,
et ma olin auahne ka seda tüüpi, et kui oli mõni uus asi või midagi uut,
pidin mina kiiruga ütlema, et ma oskan küll, oskan küll.
Et teine nüüd ainult ei arvaks, et ma olen rumal.
Ma näen seda tänapäeva inimestes, ka täiskasvanutes, et võime öelda,
et ma ei oska, kas sa võiksid näidata; nüüd mulle tundub, et ma
ei ole piisav; tead, nüüd on selline asi, et ma ei saa aru sellest.
Kui sageli te kuulete seda? Tundub, nagu sellest oleks tulnud halb asi
inimese jaoks. Tegelikult on see üks terve inimese jõuvarudest,
mis on seotud võimega ära tunda oma piirid. See tähendab seda,
et ma tunnen ära selle, milles ma olen hea. Ma tunnen ära selle,
milles ma olen halb ja ma tean, mis valdkonnas ma vajan abi
ja ma tean, kust ma võin seda abi otsida.
Ainult sedasi võib kasvada ja areneda. Tõesti paljud,
ma nimetan "häbi" inimesteks selliseid inimesi, kelle minapilt on
niivõrd habras, et selle taga on suutmatus ja kõlbamatus, et peab
näitama end kogu aeg paremana kui tegelikult on. Peab üleval pidama
kulisse ja see tuleb sellest eksitusest, et kui inimesed tõesti
näeksid, milline ma tegelikult olen ja kui puudulik ma olen, minust
ei peetaks lugu, minust ei hoolitaks, ma poleks midagi väärt.
Minu arvates praegune aeg toidab sellist nartsissistlikku suhtumist.
Vähemalt need TV-saated, mida ma olen näinud ja
olen natuke ka vaadanud. "Otsitakse supermodelli" või mis
need nüüd olidki, "Idols" ja muud. Kõigis neis on põhimõte
"tulin, nägin, võitsin", kas pole? Ja õpetatakse ja räägitakse nagu
kogu aeg lastele ja noortele, et sa pole midagi, sul on madal
enesehinnang kohe kui sa kahtled milleski.
Minu arvates oli kohutav vaadata "Idols" saadet kus pingutatakse,
siis öeldakse, et sa ei pingutanud tõsiselt või et..mida see väärt on.
Siis selline avalik häbistamine ja see viib selleni,
et madalad enesehinnangud üha tugevamini maskeerivad minapilti
erinevate maskide ja rollide alla. Selle tulemusena tekib tundekülmus,
mis viib selleni, et meie vastastikune mõju läheb isekamaks.
See on nõiaring.
Ma ei vaja sind ega mul pole vaja sind vajada, kuna ma olen esimene,
ma olen parim, ma olen tulnud siia võistlema, ma olen tulnud siia
hakkama saama ja ma tallan kõik teised jalge alla, kuna mul on
selleks õigus. Huvitaval moel on ka see vale ja kui kavalalt see
jäljendab põhitõdesid, muutes Jumala tõe need millekski täiesti teiseks.
Kui me näeme ennast nii, nagu Piibel meid määratleb Jumala
kujutistena ja kuidas psalm 139 ütleb, et me oleme imelised.
Mis vahe on sellel, et ma ütlen: "Ma olen väga imeline. Ma olen
tegelikult number one," (number üks - ingl k.)" või
"Ma olen imeline.Nii nii imeline." Täpselt samad sõnad.
Varem on olnud juttu sellest, kuidas sõnadega võib manipuleerida
ja hämardada tõde ja muud. Me võime kasutada samu sõnu
vales vaimus ja samu sõnu tõe vaimus. Kui Jumal räägib meist, siis Ta
tõesti ütleb, et sa oled number üks, sa oled mu silmis kalliskivi,
sa oled mu silmatera, ma olen sind juba ema üsas loonud,
sa oled imeline. See imelisus, mis tõuseb armastusest, kus on
lohutus, vajamine - see imelisus on see, millest Jesaja 49 räägib,
et kas ema unustab oma lapsukese, kuigi unustaks, mina sind ei unusta.
Ma olen sind märkinud oma peopesadesse.
See, et Jumal näeb meid esimestena ja imelistena, kuigi erinevatena,
selles on alati tohutu armastus. Kui maailm näeb meid esimestena,
siis see teeb inimesest individualisti, kes on üksik saar.
Varsti ei suuda see saar ehitada enam mingeid sildu teiste saarteni.
Nii on seal maailmameres palju üksikuid saari,
mis tegelevad oma asjadega, kuid ei leia omavahel mingit sidet.
Siis saab võimalikuks see, et neil saartel pole ühtegi ühist
suhtlusvahendit ja nad unustavad ühise keele, ühise Jumala
ja üleüldse ühenduse. Siis hakatakse elama minu tingimustel.
Siis hakatakse asetama selle asemel, mida Jumal oli meile mõelnud
ühenduseks ja armastuseks, hakatakse asetama neid sõnu, mis üritavad
kunstlikult ühendada need saared üksteisega ja väita, et see on
armastus. Selline sõna on sallivus. Mis vasturääkivus on selles,
kui sa ütled kellelegi, et kõik on lubatud, nii kaua kui see tundub hea?
Puhtalt nartsissistlik ütelus. Tee seda, mis sulle tundub hea.
See on õige, kui sulle sedasi tundub.
Aga kuidas see on viinud selleni, et need, kes ennast täiega teostavad,
on üksildasemad kui kunagi varem.
Enesetapu arvud ei ole vähenenud, üksindus ei ole vähenenud.
Üha rohkem ja rohkem ja rohkem tullakse teraapiast abi otsima
justnimelt üksinduse ahistusele. Sellele, et ei ole kedagi,
mitte kedagi, kellele julgeks minna rääkima, et nüüd ma ei saa hakkama.
Ma polegi nüüd nii hiilgav, kui sellel ajal peab olema.
Aeg ja see, kes meid isikutena määratleb, on minust mööda läinud.
Mida teha sellise inimesega, kes ei kõlba enam siia maailma
võistlema, et kes on esimene? Kes siia kõlbab?
Ühe TV-profiili kohaselt kõlba 25-35- aastane, noor, tark, kaunis ja rikas.
Kõik ülejäänud - kuhu meid siis panna?
Me oleme selline paaria klass, kes enam ei kuulu kuhugi, kuna
kui meil ei ole uhkeid tiitleid ja me pole rikkad ja kui meil pole
seisust või midagi muud, siis mis me oleme maailma silmis?
Mitte midagi.
Just see, mis polnud maailma silmis midagi, on Jumala silmatera.
Kui Piibel ütleb seda tõesti, et Jeesus tuli nende jaoks,
kes polnud maailma silmis midagi. Nüüd me oleme minu arvates
sellises ajas, et usklikel tuleks leida oma tõeline identiteet.
See õige minapilt, mis võib tulla esile alles siis kui, nagu Piibel
õhutab, me vaatame Jumala peale, sealt te leiate oma identiteedi.
Kristusesse kasvamine on minu arvates ainuke viis kuidagi
hakkama saada selles maailmas ja selles, mis ehitab neid üksikuid
saarekesi ja kus elatakse ainult lähtudes oma vajadustest.
Vaadates kuhugi endast väljapoole, kui teise inimese peale enam
ei saa vaadata ja see teine inimene ei anna mulle turvatunnet,
aga ma võin vaadata üles mägedele, kust mulle tuleb abi.
Siin on see mõte, et kui ma olen Jumala peopesal, siis Tema on see,
kes lohutab. Kõige armsam lohutus, mis võib olla, on see, et
igaviku seisukohast see, et ma pole maailma silmis midagi, pole
mingit tähtsust. Igaviku seisukohast on tähtis see,
kuidas Jumal mind näeb. Ja kuidas Jumal mind näeb, seda Ta on öelnud
paljudes kohtades Piiblis. Kui Ta on loonud mind oma näo järgi
ja oma rõõmuks, siis minus peab olema midagi sellist, mis peaks
lohutama mind mõistma ja uskuma, et ma kõlban Jumalale.
Jumala meelest ma olen OK! Kui küsida Jumalalt, et mis on need
mõõdupuud, millega Tema meid mõõdab. Siis kui me läheme taevasse, siis
küsitakse, et mis see Mati amet oli, selles klassis, kas palk oli piisav.
Ahsoo, polnud suurem kui see, no siis paneme ta sinna sikkude poolele.
Meeletult tore mind lohutav asi on teadlikkus sellest, et Jumalal on
ükskõik selle maailma väärtustest. Need väärtused, mis saavad tähtsaks,
on meie südame väärtused ja meie südame suhtumine. Meie viis näha
maailma, rääkida teistest inimestest, rääkida Jumalast, pühenduda Talle.
Selles on kõige lohutavam mõte. Jeesus ei tulnud täiuslike pärast,
Ta ei tulnud "Idols" võistluse pärast. Üldse mitte halvustades
neid toredaid lauljaid seal, aga pole tarvis minna "Idols" võistlusega
kaasa, vaid võime tulla Jumala ette ja öelda, et ma pole piisav,
halasta, ma ei jaksa.
Selline koht, kus inimene vajab või tunnistab, et vajab lohutust
ja Jumalat. On neid hetki, kus Wachman Knee, teate seda hiinlasest
autorit, kes on kirjutanud mitmeid raamatuid ja on olnud omal ajal hea
õpetaja ja evangelist. Ta on öelnud just sedasi,
et sisemine inimene, ta räägib sisemisest ja välimisest inimesest
ja kui seda tuua praegusesse aega, siis võiks öelda sedasi,
et maailm soosib välimist inimest. Aga Jumala inimene on sisemine
inimene ja Jumala maailmas inimese uuenemine, tähtsus jutumärkides,
päästmine ja kõik muu algab seestpoolt, südamest.
Südant ei ehitata väliste võtetega. Südant ei või muuta rahaga.
Südant ei saa muuta, isegi kui ma saaksin ükskõik millise maailma
esipsühhoterapeut Salme Blomsteri, see ei lohutaks mind karvavõrdki
südame tasemel. See isegi ei tähenda mulle midagi, sest igaviku
vaatevinklist see on tähtsusetu. Jumala lohutus on midagi sellist,
mis aitab seda sisemisel inimesel saada nii avatuks Tema ees,
et seda nimetatakse murdumiseks. See on sama asi, mis juhtub siis,
kui inimene tuleb usule. Usule tulemine tähendab seda, et see
väline inimene, see rollidele ehitatud kunstlik mina mõistab äkki,
et ta ei tule eluga sellest välja. See pole see, mida ma tahan.
See pole mina. See on see, kes selleasemel ütleb, et mina olen
esimene ja kõige parem ja minus pole mingit pattu.
Sõna "patt" on ka kirikuvande all, möödaminnes ütlen. Mulle öeldi
ühes kirikus kord kui läksin sinna kõnet pidama, et meil siin koguduses
ei kasutata seda sõna "patt" ega räägita ka midagi kohtust, kuna
see ahistab inimesi nii palju. Nii tehes võetakse inimestelt ära
see ainuke võimalus saada tõeliseks, saada lohutatud, saada päästetud
ja see ainuke võimalus on see, et me näeme, et meie väline mina
on see, kes on nö. maine, hingeline, patune - see on see osa meist,
mis on tegelikult lühidalt öeldes täiesti vale.
Elus võib elada sellises rollis ja täita oma aega raadio ja TV-ga ja
narkootikumidega ja kes millegagi, arvates, et nüüd elan täielikku elu.
Ka mu ajakava on määratud nii, et ma märkan, et jaa, siin on 5 min,
kell 20.15 ma võiksin siis süüa õhtust, siis mul algabki joogatund.
Kas see on elu? Muidugi mitte.
Nüüd tundub sedasi, et inimesed teadvustavad seda, aga kuna nad
ei tea, mida teha selle tühjusega, mis juhtub, kui nad peatuvad.
Nad ei tea, kust nad otsiksid lohutust. Kust nad otsivad abi
sellele üksindusele. See vahend, mida kasutatakse, on see, et seda
tühjust täidetakse millegi muuga. Mõeldakse välja üha uusi ja uusi
stiimuleid ja asju,millega auku täita. Toodetakse seda, nagu TV-s üks
reklaam praegu on, et ajaviide on parim, mida sa võid endale anda.
Ma arvan, et inimesed tõepoolest arvavad tänapäeval sedasi.
Ajaviide. Et mu välisel inimesel on tore, tahan pidutseda, nagu noored
Soomes ütlevad. Käiakse ühest kohast teise, et elu oleks põnev.
See on õudselt üksildane ja kurb. Ma julgen ja võin seda öelda,
sest ma näen neid inimesi sellises olukorras, kus hetkeks jäetakse
see roll kõrvale. Seal tuleb esile see inimene, kes tegelikult,
kui julgeks, tuleks haavatuna Jumala ette ja julgeks võtta vastu selle
lohutuse, mida Jesaja 40 pakub. Nii ilusti öeldakse, kuigi see on
Iisraelile, loen seda nüüd Soomele ja meile:
"Trööstige, trööstige minu rahvast, ütleb teie Jumal!
Rääkige Jeruusalema meele järele ja kuulutage temale,
et ta vaev on lõppenud, et ta süü on lepitatud"
Ei tasu põgeneda vale süütunde eest, vaid võtta vastu see tõeline, õige
süütunne, mille kaudu sisemine inimene pääseb osadusse Jumalaga,
tõeliselt lohutav. Jesaja 40 tuletab meelde ka seda:
"tema ei väsi ega tüdi, tema mõistus on uurimatu!
Tema annab väsinule rammu ja jõuetumale palju jõudu!"
"aga kes ootavad Jehoovat, saavad uut rammu,
need tõusevad tiibadega üles nagu kotkad:
nad jooksevad ega tüdi, nad käivad ega väsi!"
Pragusel hetkel teame, et enesetappude statistikat juhivad
alla kolmekümnesed naisarstid ning noored mehed, IT-insenerid.
Need nö tegusad inimesed, kes on jõudnud oma teadmiste ja oskuste
tippu ja näevad, et kogu see veendumus ja kogu tööle ja muule
antud aeg, et mida see toodab. Vähemalt mitte sisemist rahu.
Üks skisofreenik, sõber, mäletan kord kui olin tema juures.
Ta küsis minult sedasi, et Salme, kas sa arvad, et siin maailmas
piisab sellest, et teed seda, mida jaksad ja oskad, kuigi seda on
nii vähe, et see lohutaks ainult ühtainust inimest elus?
Ma arvan, et ta oli mõistnud asja iva.
Ma ütlesin, et jah, arvan, et piisab, kui lohutada kasvõi üht inimest.
Ja seda lohutamist võib alustada iseendast.
"Ära muretse mu hing, ära karda, oota Issandat! Sinu Jumal tuleb,"
ütleb Taavet.
"Miks sa oled nii rõhutud, mu hing, ja nii rahutu mu sees?
Oota Jumalat, sest ma tahan teda veel tänada, oma abi ja oma Jumalat!"
Ma arvan, et lohutamine on selline asi, juba see sõnagi on vanaaegne.
See on natuke juba kasutusest väljas olev sõna.
Ma arvan, võiksime võtta vanad sõnad uuesti kasutusele ja
annaks neile selle sisu, mis neil on algselt olnud, hakates
lugema Piiblit ka sedasi. Palvetame veel sellepärast koos!
Püha Isa, Sina oled kõigeväeline, ka tunnete vallas, selles mõttes,
et Sinul on vägi ja voli ja võimalus kui me anname selleks loa,
mõjutada ka meie psüühikat ja nüüd palume Issand seda,
et lohuta, lohuta meid nendes kohtades, kus me oleme veel poolikud,
katkised, puudulikud ja anna meile andeks meie patud.
Palume, Issand, seda Jeesuse nimel, aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen