PEOPESAL
Tere tulemast, armsad vaatajad, saatesse "Peopesal"!
Oleme rääkinud sellistest asjadest, mis takistavad meie kasvamist;
selliseks inimeseks saamist, kelleks Jumal on meid mõelnud ja loonud.
Meie tänaseks teemaks on masendus.
Tere ka teile kõigile siin!
Kindlasti te kõik teate, et masendust peetakse meil üheks rahvushaiguseks.
Öeldakse, et meil on haruldaselt palju eritasemelist masendust.
On isegi sellist masendust, mida ei oska masenduseks pidada
ei inimene ise ega ka terapeudid.
Kui mõelda Piibli tegelaste peale, siis on huvitav,
kui paljud seal kannatasid selle all, isegi kuni haiguseni välja.
Mainin nüüd alguseks mõnda.
Spetsialistid arvavad, et Saul kannatas maniakaaldepressiivsuse all,
mis on üks masenduse liik ja tähendab, et hüpomaania ja maania
ehk tegutsemise ja masenduse periood vahelduvad omavahel.
See on haigus, mis vajab alati ravi.
See on haigus, millest ilma abita välja ei tulda.
On ka teistsugust masendust, mis liigitatakse 3 eri tasandiks.
Võib öelda, et I ja II taseme masendus - kõige kergem ja keskmine masendus,
oli Taavetil.
Taavet oli alguses küll nii sügavas masenduses,
et see võis olla ka sügav masendus.
Piibli lugudest ja Psalmidest ning Taaveti arengu ja kasvuga tutvudes
on näha, et Taavetil on kuningana soodumus masendusele.
Ta pettub asjades, tunneb üksindust, tunneb, et teda rünnatakse
ja muid samalaadseid asju.
Ka tema poeg Saalomon on vahepeal selgelt masendunud
ja kui lugeda näiteks Koguja raamatut, leiab sealt päris huvitavaid kohti.
Mäletate: "Kõigel on aeg..."
Seal on ka selliseid kohti, mis viitavad, et Saalomon oli küüniline.
Ta ütles üsna sageli, et kõik on tühine päikese all -
tühisuste tühisus, kõik on tühine.
Vaeva nägemine on tühine, meist kõigist saab põrm,
midagi ei jää järgi kui vaid söömine ja joomine
ja hetkest rõõmu tundmine.
Selles võib teatud tarkus olla.
Koguja 7:3 on minu arvates päris lõbus kogu oma tühisuste-tühisuse jutuga:
"Parem on meelehärm kui naer, sest südamel on hea, kui näod on kurvad!"
Ta ei jaksanud enam muud mõelda, kui et oleme murelikud
ja et see on ka südamele hea, et kõik on nii murelik.
Tuleb ka teisi meelde: Eelija,
kes peale oma suuri tegusid, kui ta oli surmanud 600 Baali preestrit,
põgenes arglikult ja masendus.
"Sellest polnud midagi kasu, ma ei jaksa" jms.
Masendus on midagi, mis on väga loomulik ja inimesele väga lähedal.
Öeldakse, et tundlikud, tõe poole pürgijad, kohusetruud,
õiglased ja nö "head inimesed" on altimad masenduse suhtes.
Teatakse, et soodumus masenduseks on pärilik.
Ei või öelda, et masendus ise oleks pärilik,
aga soodumus selleks küll.
Nagu ka ahastus. Ahastus on üks masenduse osa.
Ahastusmasendus on eri tüüpi, kui masendus ise,
aga ka sellele on iseloomulik,
et asjaosaline ise ei oska tingimata öelda, mis viga on.
Ei oska öelda, mis vaevab, miks on nii raske olla, miks ei jaksa,
miks on teatud sümptome.
Esimene masenduse aste on kerge ja seda võib nimetada ka kurbuseks.
Selle puhul vahelduvad küll tunded, aga masendus pole veel valdav.
Inimene suudab veel vahepeal tunda rõõmuhetki,
kuid võib tunda end väsinuna ja tülpinuna.
Esimese sümptomina võib olla soov omaette olla,
teatud ärrituvus, keskendumisraskused ja mõned füüsilised sümptomid.
Selle alla kuulub meil ka üsna tavaline, varem tundmatu, talvemasendus.
Selline kurbade sümptomite rühm, millega kaasnevad toitumishäired
ja kurvameelsus ning vahel isegi ravi vajav masendus.
See on melatoniini häire, füüsiline häire, mis avaldub pimeduses.
Inimese organism ei kohane selle pimedusega.
Tuleb samasugune vajadus nagu karul -
kui tuleb talv, tekkib tahtmine minna koopasse kogu talveks magama
ja ärgata alles siis, kui tuleb kevad.
Või siis inimesed, kelle masendus on kõige hullem kevadel;
kellele valgus on peaaegu väljakannatamatu
ja kui kevadel hakkab valgeks minema, siis nende masendus süveneb.
Masendus on sageli seotud pühadega, viies enesehävituslike tegudeni.
Jõulud, lihavõttepühad - sellised, mis üldiselt on sotsiaalsed üritused,
võivad olla masenduses inimesele liig.
Teine e keskmine aste on selline, kus väsimus lisandub,
hakkab ilmnema unehäireid;
kui inimene on tundlik, siis võib juba algstaadiumis esineda.
Tekkivad unehäired ja söömisharjumised muutuvad kas üht või teistpidi.
Ühed lõpetavad söömise või söövad vähem kui enne, teised jälle õgivad.
Ka unehäiretega võib olla nii, et üks ei saa magada
ja teine ainult magaks - need on kaks äärmust.
Masendus toob kaasa keskendumis- raskused ja mäluhäired.
küsimus ei pruugi olla algavas dementsuses;
kõne all võib olla hoopis ravimata masendus.
Selgeks masenduse märgiks on
sellisest aktiivsest tegevusest kõrvale jäämine, millega varem tegeleti.
Kui ühtäkki hakkab kartma inimesi, ei jaksa minna kuhugi,
hakkab ära ütlema tegevusi jm - see võib olla märk masendusest.
Lisanduma hakkab ärrituvust ja vähehaaval füüsilisi valusid.
Valulävi muutub madalamaks ja lisandub valulikkus.
Kui valusid on, siis masendunu tunneb neid enam kui see,
kellel pole selliseid tundeid.
Pikalt esinenud probleem, mida nüüd on ka arstidele õpetatud,
on see, et masendust võib olla raske ära tunda:
inimene võib olla harjunud oma kurvameelsusega,
söömishäirete ja muuga,
langedes kriiside ja probleemide tulles keskmiselt raskesse masendusse.
Ta on nii harjunud oma esimese astme ravimata masendusega,
et äkki kui ta tunneb, et kõik pole korras, ongi tal juba sügav masendus.
Masendus ja depressioon on tegelikult kaitse mingi veel sügavama valu eest.
Masendus tegelikult kaitseb liiga raske valu kohtamise eest.
Väga sageli on see seotud vihaga.
Me oleme ka vihast rääkinud.
Eriti on aldis masenduma enesehävituslik inimene,
kuna ta pöörab oma viha enese vastu.
Selle taga võib olla teadvustamatult selliseid valesid,
et mul pole õigust olla õnnelik, ma pole seda ära teeninud -
ma olen halb ja paha.
Kui minna veel sügavamale, siis seda kurjust võib kogeda nii tugevalt,
et ei suuda, ei julge ega saa armastust vastu võtta.
Ta otsekui hävitab armastuse sellepärast, et ütleb iseendas:
ma ei kõlba, ma pole seda armastust väärt.
Ongi õige, et ma olen õnnetu.
Sellest tulevad omad probleemid -
ei suuda abi vastu võtta, kui seda on ja pakutakse.
Enesehävituslik inimene võib end karistada sellega,
et ta ei lase ennast sellest masendusest välja.
Sügavam masendus võib viia ja viibki enesehävituslike mõteteni.
Masenduses on alati hea küsida lähedastelt
või kui on aitaja, siis aidatavalt, kas tal on enesehävituslikke mõtteid?
See on küsimus, mida peab julgema kõva häälega esitada.
Sellest ei tohi vaikida, vaid tuleb rääkida otse,
mida oled mõelnud teha, kuidas ja millal.
Masendusest vaikitakse ilmaaegu ja jäetakse käsitlemata olulised asjad,
mis aitaksid masendunut.
Vahel on masendus nii sügav, et on vaja ravimeid.
Vahel ka nii sügav, et lisaks ravimitele on tarvis haiglaravi.
Üks, mida see minu arvates kunagi ei vaja,
on deemonite välja ajamine.
Kuulen üha sagedamini, et räägitakse masenduse vaimust,
kui keegi on masenduses.
Võib olla, et kellegi masendus on deemonlik,
aga see on valdkond, kus vajatakse vaimude eristamise andi.
Olen terapeudina näinud masendunuid, kellest on deemoneid välja aetud
ning viidud inimene psühhoosi äärele. Ma ei soovita seda!
Samuti õpetus, et Jeesus on tervendanud -
viska kõik rohud minema, sest sa pead olema terve,
kuna Jumala omadele kuulub tervis.
Masenduse ja teiste vaimuhaiguste puhul on see väga ohtlik.
Kui me murrame jalaluu, lähme me arsti juurde
ja see pannakse lahasesse.
Keegi ei jää koju ootama, et see ise kokku kasvaks.
Ükskõik, kui tugev su usk ka poleks, meil on luba ja õigus kasutada abi -
meditsiinipersonali abi, ravimite abi ja kõikvõimalikku toetust,
et saaksime ravi. See pole mingi häbiasi!
Abi palumine pole häbiväärne ega tähenda, et on halb kristlane;
et on usklikuna ebaõnnestunud, kui tunneb masendust.
Tuletage Taavetit meelde!
Keegi on ilusti öelnud,
et kui oled masendunud, on Jumalal sulle midagi öelda.
Masendust võib näha võimalusena;
millegina, kus Jumal kutsub inimest peatuma ja vaikseks jääma,
lõpetama asjatu askeldamine ja kuulama, mida see masendus räägib.
On ehk nõudmised iseenda suhtes liiga karmid?
Kas ei suudeta oma tundeid väljendada, kas on abitu kaitsma oma ala
või muud aspektid, mis tekitavad abitust.
Kui abitust eitatakse
või vihastatakse abituse tõttu enda ja teiste peale,
on tulemuseks masendus,
kuna masendus tähendab sageli peidetud tunnet või tundeid.
Masendus ja ahastus võib olla suur lõngakera,
kus ots on kaduma läinud ja lõng sassi läinud.
Ei teata, mida kõike see sisaldab.
Sõltuvalt sellest, kui sügav on masendus,
võib alustada koos spetsialistiga sellest, mis veel järgi on,
kuidas tagada selle turvalisus, mida jaksatakse teha jm.
Minu arvates on üks kahjulik nö "teraapia moodus" see,
kui masendunule öeldakse:
"Ole reibas, võta end kokku ja tee midagi!"
"Kuidas sa jaksad käia kogu aeg ja päevast päeva nina vingus?!"
See kindlasti ei aita masendunut.
Keegi ei masendu tahtlikult.
Keegi ei tee seda, et teist kiusata
ja masendunule on väsimus ning suutmatus tegutseda, tõeline.
Ta tõepoolest ei jaksa, ükskõik, kui palju ka ei tahaks.
Kerge ja keskmise, aga ka sügava masenduse puhul
ei tohi jääda ootama valesid tulemusi.
Tähtis on püsida teise kõrval ja püüda aidata teist elu poolele,
tuues sinna midagi, mis aitab teist masendusest välja.
Omal ajal, peale läbipõlemist, kui ma ei jaksanud ega suutnud midagi,
ei uskunud midagi ja soovisin vaid,
et saaksin olla igavesti teki all ega tuleks sealt kunagi välja,
oli mul üks visa ja sitke sõber, kes ei andnud õigel moel järgi.
Ta ei nutnud, et: "Oh, sinuga on kohutav!"
"Kas sa ei võiks nüüd teha midagi? Tule nüüd välja ja tee midagi!"
Ta lasi mul hoopis teatud aja tagant lihtsalt olla,
aeg ajalt küsides, kas tuleksin ja tahaksin midagi.
Jõudis minuni mingi väikese asjaga, mis mind rõõmustas jm sellist.
Siis ühel kevadisel päeval - endalegi üllatuseks, ütlesin: "No lähme!"
Ta kutsus mind kuhugi teenistusele ja ma ületasin selle künnise,
minnes temaga kaasa ja märgates, et võib-olla ongi nii, et elu võidab.
Samal ajal aga mõistsid, et on igati OK väsida.
Meile, kes oleme kohusetruud, enda vastu karmid
ja lisaks kõigele ka perfektsionistid - me ei tohi väsida!
Peame olema ka muidu veatud, sest see veel puudus, et vajaksime abi!
Õppisin oma masendusest ja läbipõlemisest,
et ma ei peagi alati jaksama, ma ei peagi alati oskama,
ma ei peagi olema täiuslik ja ma ei pea valitsema elu üle -
mõistsin, et pole häbiasi tunda end ka nõrgana.
Esimene kevadine päev, mis igavesti meelde jääb
ja mis oli pöördepunktiks minu masenduses,
oli päev mil tajusin, et päike paistab.
Kõik see juhtus kevadel.
Päike paistis ka varem, kuid ma ei märganud seda.
Masendunu ei näe värve, päikest ega midagi muud -
tema jaoks on kõik hall ja seeläbi muutub ka ebaoluliseks.
Esimest korda pika aja jooksul
otsustasin minna välja päikese kätte jalutama ja seal tajusin,
et mul pole midagi kaotada, millest ma kinni hoian,
mul pole midagi kaotada, mul pole midagi karta,
mul pole midagi viga.
Kõik selle, mis mul on, võin anda Jumalale
ja loota sellele, et Tema viib mind õigesse suunda
ja kui Ta lubas mul sattuda masendusse, siis ehk oli Tal mulle midagi öelda.
Ehk Ta ütles: "Salme, hei, võta hoogu maha!
See hoog ja täiuslikkuse püüdlemine ei aita kaasa sellele,
et mina saaksin su elu kuidagi mõjutada."
Mäletan alati, kuidas ma seal jalutasin ja ütlesin Jeesusele,
et mul pole enam midagi kaotada, tee ükskõik, mida tahad!
Võid võtta kogu mu elu, võid viia seda, kuhu tahad.
Pole enam mingit auahnust, mingeid oma huvisid ega muud,
kõik on Sinu.
See on meeletu, et iga kord, kui olen näinud,
et Jumal lubab sellisel olukorral tulla,
kus sein on vastas ja oma jõud enam ei aita,
on tähtsaim õppetund see, et ei peagi jaksama, polegi vaja.
Siis, kui mina muutun nõrgaks ja vajavaks
ja mõistan, et ma ei suuda kuidagi kõike hallata,
siis võin ma hakata lootma, et on keegi, kes valitseb minu eest;
keegi, kes varjab ja kaitseb ega jäta mind masenduses üksi.
Mul tõesti on selline Isa, selline Jumal,
kes hoolib sellest, mis minuga juhtub.
Miks ma siis muretsen? Mul pole midagi kaotada!
Nii ma andsin Talle loa ja mäletan seda päeva igavesti:
nagu tuhat päikest oleks paistnud sel päeval.
See tõi ühtäkki valguse sellesse pimedusse ja tundus,
nagu ma oleks lihtsalt avanud ukse ja lasknud valgusel sisse tulla.
Kui olin masenduses, sulgesin enda ümber kõik, öeldes:
"Ära tule lähedale! Lase mul siin omaette olla ja muretseda,
et olen null ega pole midagi väärt!"
Kas masenduse kohta on küsimusi, enne kui jääme lõpupalvesse?
Ütle, Salme, kuidas masendunud inimese kõrval hakkama saada?
Masendus on haigusena selles mõttes raske,
et nii nagu hirmgi, kipub see edasi kanduma lähedastele inimestele.
Selles on nii tugevad tunded ja seisundid,
et isegi kui on kaitstud ja piiridest kinni pidav inimene,
läheb ta ikkagi selle lootusetusega kaasa.
Kui lähedane haigestub masendusse, on väga tähtis hoida oma tervist,
et ei läheks kaasa selle haigusega.
Et ei aitaks rohkem kui teadmised ja oskused kannavad;
et ei hakkaks valesti masendunut kandma.
Pigem kanda teda risti alla, sest Jumal suudab ja aitab, mitte meie!
Oma vaimse tervise eest peab tõesti hoolitsema
ja aitama selle piires, et ei kaotaks oma tundeid valel moel.
Kui abistaja aitab iseennast, suudab ta abi anda ka abivajajale.
Alati kui on vaja, siis koostöös ka spetsialistiga.
Kunagi ei tohi alahinnata masenduse mõju.
Palume selle pärast veel lõpuks!
Issand, tahan tänada Sind selle eest,
et Sina, kes Sa end Ketsemanis hüljatuna tundsid...
Issand, ma ei tea, kas Sa tundsid ka masendust,
aga Sa tead vähemalt, mida tähendab tunne,
kui kõik on su maha jätnud ja hüljanud ning pole kedagi,
kes jaksaks olla su kõrval ja valvata koos sinuga.
Issand, halasta kõigi nende peale, kelle meel on mõru ja murtud;
kõigi nende peale, kes on haigestunud masendusse;
kõigi nende peale, kes peavad elu lootusetuks.
Issand, too sellesse pimedusse oma valgus.
Anna meile, kes me jääme kergelt ebausu ja lootusetuse patu küüsi,
tugev usk ja lootus selle peale, et pole olemas ühtki olukorda või asja,
milles Sind poleks.
Issand, seetõttu järgmisel korral, kui tunneme masendust,
või kui meil juba on see, lase meil peatuda kuulama,
mida Sa tahad meile sellega öelda.
Issand, jää meid õnnistama
ja too me ellu valgust, rahu ja rõõmu, aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen