PEOPESAL
Tere tulemast, head vaatajad, saatesse "Peopesal"!
Sel korral on teemaks andeksandmine.
Tere tulemast ka teile, siinolijad!
Räägime taas laialdasest teemast.
Loodetavasti suudan jagada seda, mida on tähtis täna kuulda.
Palvetame, enne kui asume teema juurde!
Kõigeväeline Isa, Poeg ja Püha Vaim,
tahan tänada ja ülistada Sind
selle eest, et Sinu andestus ja armastus on olnud nii suur,
et Sa andsid iseennast, et meie pääseksime,
saaksime vabaks valest ja pattudest ning eksimustest,
et Sina saaksid meid vabastada ja pühitseda.
Issand tänu, et see armastus, mida oled meile osutanud, ei kao kunagi.
Õpeta meile täna seda, mis on andeksandmine.
Sina, kes Sa oled andnud iseennast meile eeskujuks.
Jää meid kõiki õnnistama ja puhasta mind oma kanaliks,
et võiksid mind kasutada nii nagu tahad, aamen!
Loen alguseks Miikast kirjakoha, mis on mulle tähtis ja on kõnetanud mind.
Miika 7:18-19 ütleb:
"Kes on Jumal nagu sina, kes annab andeks süü
ja läheb mööda oma pärisosa jäägi üleastumisest,
kes ei pea viha mitte igavesti, vaid armastab osadust,
kes halastab jälle meie peale, peseb ära meie süüteod?
Sina heidad kõik meie patud mere sügavusse!"
Piibli Jumal on armastusele lisaks ka andestamise Jumal.
Armastuse juurde kuulub see, et eksimused kaetakse kinni
ja antakse andeks.
See on meile antud eeskujuks.
Kogu Piibli Sõna on meile õpetuseks
nagu Jeesus oli maa peal olles meie identiteedile eeskujuks.
Ta oli ainuke täiuslik inimene, kes maa peal on olnud.
See, mida Ta tegi, kuidas käitus ja mida mõtles -
see peaks olema meie võitlemise eeskuju, sihtpunkt, identiteedi pilt.
Me ei muutu Kristuseks, muutume üha enam Tema sarnaseks.
See tähendab, et tuleb loobuda ja lasta lahti asjadest,
mis takistavad meid muutumast Kristuse sarnaseks -
see tähendab armastavateks, tõesteks, vabadeks, pühadeks.
Jeesus andis oma surmaga meile selleks kõigeks võimaluse.
Meie patune pool, hing, millest patt hoiab ikka endiselt kinni,
tuleb väga vaevaliselt Jeesuse maailma poolele
ja hakkab ainult vastu tahtmist elama tõeks Jumala sõna.
Miks?
Kuna see on nii erinev maailmast, kus me peaegu elame.
Jumala maailmas on väärtushinnangud täiesti teistsugused kui siin.
Jumala maailmas pole mingit tähtsust tiitlitel ega seisusel,
välisel aul või sellel, palju kuus palka saad või kas oled töötu.
Sellistel asjadel pole tähtsust.
Tegelikult on seal tähtsad need asjad, mida see maailm halvustab,
mida praegune aeg peab nõrkuseks.
Need väärtused ütlevad,
et inimene saab siis kui ta ise annab.
Kes tänapäeval annab midagi, kui ei saa kingitust vastu?
Igatahes ei anta tasuta.
Siia juurde kuulub mõte, et armastus ei oota vastutasu -
see on tasuta and!
Arm on kingitus, kõik on kingitus.
Tänapäeval see on ennekuulmatu, et keegi saab midagi kingituseks!
Kingitust vastu võttes, küsib inimene: Kuidas ma siis selle olen ära teeninud?
Jumalariigis ei teenita midagi välja, seal on kõik tasuta annid!
See on paradoks, et meil on luba tulla armastusse ja armu alla.
Me ei suuda seda uskuda ega mõista, et pole vaja midagi teha.
Kuidas pole vaja välja teenida?
Midagi ma pean ikka tegema, vähemalt rohkem palvetama!
Lugema rohkem Piiblit, olema kristlasena küpsem ja targem.
Ei või olla sellist andestust ja armastust, mis ei oota minult midagi.
See on nii võõras tänapäeva inimestele,
et seepärast nad ei mõistagi, mida tähendab andeksandmine.
Andeksandmatus on võimu kasutamise viis.
Üks inimene rääkis kord lugu, kui oli jutt vanematele andestamisest.
Ta ütles, et ma ei või ju oma viimast relva ära anda.
Seni, kuni ma ei andesta vanematele, valitsen ma nende üle.
See on täiesti vale.
Tegelikult see ei pea üldse paika.
Selline võimu kasutamine on uhkus.
See hoiab seda inimest, kes andeks ei anna, patus kinni.
Andeksandmatu hoiab end kinni solvumises.
Võib-olla ka, et inimene, kellele ta andeks ei anna,
isegi ei tea, et ta on midagi valesti teinud.
Ta võib-olla ei teagi, et vajab andestust.
Ta käib õndsas teadmatuses maailmas ja sina oled vihane ja andestamatu!
Andeksandmisega on seotud palju asju ja valesti mõistmisi,
mis lisavad seda, et me ei mõista andeksandmise tähtsust.
Piiblis öeldakse, et kui te ei anna andeks,
siis ka teie taevane Isa ei anna andeks teile.
Ja see on väga tõsine koht.
Seepärast on see pannud kristlased otsima otseteed.
Ka muidu juhtub sageli nii, et me loeme Piiblist,
mis on tõde ja hea ja täiuslik
ning siis unustame, et tõde ja täiuslikkust ei saa näidelda.
See tuleb südame olukorra muutumisest.
Seepärast me ei tohi hakata näitlema,
et ma olen nüüd sellest hetkest alates püha ja minus pole mingit pattu,
ma olen täiuslik, ma annan kõik andeks,
ma ei vihasta kunagi, ma olen alati rahulik ja kõike muud,
mis oleks suurepärane, kui see oleks tõsi.
Aga see pole tõde.
Selleks, et Jumal võiks puudutada meie südameid,
et Tema andestus ja arm võiksid saada tõeks meie jaoks,
tuleb meil avada oma süda sellisena, nagu see on -
mitte teeseldes, mitte mängides rolli ega pakkudes midagi, mis pole tõsi,
kuna see ei kõlba Jumalale.
Üks asi, mida Jumal tahab puudutada, on meie paadunud süda.
Paadunud süda tähendab lisaks patusele, kõvale, pahale südamele
ka sellist valu, mis on muutunud meie klibiks, kaitsemehhanismiks.
Inimene kaitseb oma valu erinevate kaitsemeetoditega
ja üks, mis on seotud andestamisega, on uhkus, soov valitseda oma elu üle.
Võetakse omaks vale, et järeleandmine, andestamine
või andeks palumine on nõrkus, või et see annab mind solvaja võimu alla.
On ka teisi andestamatuse põhjuseid.
Üks on see, et arvatakse,
et andestamine vabastab solvaja või valesti tegija - see ei tähenda seda.
Andeksandmine pole sama, mis pattude andeksandmine.
Andeksandmises on kaks protsessi -
üks on psühholoogiline, mis põhineb ainult valikul.
Teine on vaimulik protsess,
kahe inimese vastastikuse mõjuga seotud
ja siia kuulub ka pihtimine, andeks andmine, andeks palumine
ja ka pattude andeks palumine, neist vabanemine.
Inimestevahelises mõjutamises me võime anda teisele andeks,
aga me ei saa vabastada teda pattudest,
milles ta on endiselt Jumala ees vastutav.
Me võime käsitleda ainult inimsuhete asju,
me ei või öelda ka sellele inimesele, kellele me andeks anname,
et kõik on lepitatud ja hüvitatud.
Me võime öelda seda ainult enda kohta, et ma ei jää võlga nõudma.
Andeksandmise esialgne mõte on, et sa pole enam mulle midagi võlgu,
ma lasen su lahti, ma ei meenuta seda asja enam.
Jumalaga pead seda veel käsitlema, kuni saad Jumalaga asjad korda.
Kui me solvame teisi, solvame ka Jumalat.
Seetõttu on andeksandmine kahesuunaline.
Andeks aitab anda, kui me mõistame, et andeks andmiseks ja palumiseks
on vaja tõelist, sügavat alandlikkust.
See on alandlikkus.
Alguses peab ennast alandama.
Teate, alguses see pole kerge, minna andeks paluma.
See on väga raske.
Mida suurem asi, seda raskem on minna andeks paluma.
Või kui raske on anda andeks.
Tasub paari asja meeles pidada.
Üldiselt meil kristlaste maailmas
pakutakse andeksandmist liiga kiiresti,
seda pakutakse esimese lahendusena probleemidele.
Tegelikult toimub see alles protsessi lõpuosas.
On kerge anda andeks see, et keegi astub mulle varba peale.
Palju raskem on andeks anda, kui keegi astub mu minapildi peale.
Kellelegi, kes solvab midagi sügavalt minus.
Ütleme näiteks, truudusetus abielus või verepilastus,
need on nii sügavad solvangud, et oleks solvav öelda:
"Palveta ja anna andeks!"
Seda on mõnele pakutud kristlaste hulgas ravimiks.
See on inimese julm hülgamine!
Andeksandmise protsessi kuulub see,
et solvatud, halvasti koheldud, hüljatud, ärakasutatud,
saab võimaluse olla ära kuulatud.
Varem meil on olnud juttu vihast, tema viha peab saama ilmsiks tulla.
Ta peab saama öelda, et mulle ei tohi sedasi teha
ja mulle on ülekohut tehtud.
Alles siis võib valida andeksandmise.
Kui andeksandmine pannakse plaastrina viha ja valu peale,
siis jääb tegelikult see paise sinna alla ja kasvab ja laieneb,
muutudes kibestumiseks, mis lõpuks hülgab ka Jumala.
Nagu Kogujagi ütleb, et kõigel on oma koht;
nii ka andeksandmisel.
On tõsi, et mida rutem me selleni jõuame, seda parem,
aga selleks ei saa keegi teist osapoolt sundida.
Piisab, et me ise palume andeks ja anname andeks.
See, mida teine osapool teeb, pole meie asi.
Kui keegi tahab armastusega neid asju korraldada,
siis solvatud, kes on tõeline kristlane ja tahab teha Jumala Sõna kohaselt,
ei hoia kinni oma õigusest ega ütle,
et kuna mind on solvatud, siis ootan, et teine tuleb andeks paluma.
Kui on armastust, siis võib teha ise algatuse, ehkki on solvatud -
see on arm.
Andeksandmise protsessi pole vaja alustada sellest,
et kõik on siis lepitatud ja hüvitatud, kui me oleme asjades ühel nõul.
See ei kuulu andeksandmise juurde.
Tohib olla eri arvamusel, tohib jääda eri arvamusele.
Pole vaja mõelda, eriti kui küsimus on vägivallas,
et nüüd kui ma olen solvajale andeks andnud,
siis ma pean heaks kiitma solvaja ja tema teod.
Ei pea, andeks andmine ei tee halba kunagi heaks.
See ei tähenda ka, et nüüd kui ma olen andeks andnud,
pean ma seda inimest paremini taluma ja ma pean selle inimesega jätkama.
Kui jutt on näiteks ohtlikust vägivallast või insestist - pole vaja.
Need on täiesti erinevad asjad.
Mida andeksandmine muudab?
See muudab meis olevaid suhtumisi ja vabastab meid.
Andeksandmine vabastab alati andeksandja,
mitte kunagi teist osapoolt.
Andeksandmise täiuslik olukord oleks,
kus kaks osapoolt teineteist kuulates räägivad oma valud läbi,
paluvad solvamised andeks,
annavad andeks selle ja siis jätkavad oma teed.
Mõistate, et see pole nagu armastuse avaldamine,
et sellest alates ma pean mõtlema, et sa oled tore inimene.
See ei muuda raskeid olukordi.
Vahel on parem, et peale andekspalumist ja -andmist
see valulik või ohtlik suhe ei jätku peale seda.
Ehkki Piibel manitseb meid kõiki armastama,
siis teate, et see pole võimalik.
See on rohkem agape-armastus, kus palume Jumalalt sellist suhtumist,
et me siiralt suudaksime õnnistada ka vihamehi.
See ei tähenda, et me peaks laskma oma elu hävitada,
elades vihamehega sama katuse all!
Armastus laseb vabaks, annab andeks, talub erimeelsusi, erinevust, kõike muud.
See ei ürita muuta teist, ei ürita sundida teist.
Olen kuulnud räägitavat, et kui inimene oma kibestumises
pole suutnud andeks anda ja on siis äkki otsustanud
teha valiku andeks anda, sest see on valik.
Siis ta on märganud, kuidas elus kõik hakkab muutuma.
Nii võib teha vanematega, kui varem on tigetsetud,
et nii puudulikud ja armastuseta vanemad...
Järsku teha valik neile andeks anda.
Kui olete valinud anda andeks, siis märkate,
et vanemate armastusetus oli suutmatus, see oli nende valu ja väga kurb.
See polegi enam midagi, mille pärast vihane olla.
See muutub kurbuseks.
Viha all on alati kurbus.
Kurbus toob meid kokku selliste südametega.
Kurbus avab südame, et armastus saaks tulla.
Kurbuses on valuga hüvasti jätmise tunnet.
Kurbus on protsess, milles me käime läbi
meie vastu tehtud eksimused, et me võiksime jätta need minevikku.
Armastuse ja armastamisega on seotud ka armu mõistmine,
selle mõistmine, et võime jätta võla sisse nõudmata,
nagu Jumal teeb.
Armus laseme ta lahti.
Andeksandmatu inimene hoiab nagu lõa otsas oma solvajat kinni.
Kui me laseme sellest lõast lahti, siis laseme tegelikult enda vabaks.
See on arm teise vastu, kui ütleme:
"Okei, sellest sai nii suur valu ja probleem,
et seda ei saa inimene korvata ja ma lasen inimese vabaks.
Räägin sellest valust Jumalale
ja palun Jumalalt endale võimet anda andeks."
Meile piisab sellest, et me teeme valiku.
See on valik, see pole tunne.
Kui jääme tunnet ootama, siis võib-olla ei anna kunagi andeks.
Kui oleme valinud:
"Nüüd Jumal, ma valin loobumise kättemaksuihast
ja vimmast, anna mulle selleks jõudu ja armastust ja tarkust."
Ühtäkki märkame, et Jumal teebki nii.
Jumal hakkab võtma ära seda vimma.
Äkki märkame, et mõtted solvajast pole enam pahad, vaid armastavad.
Võimatu muutub võimalikuks.
Võti on see, et laseme Jumalal sekkuda sellesse
ja anname Talle valitsemisõiguse.
Keegi on kunagi öelnud ja minu arvates on see tähtis,
mitte kunagi paluda, et Jumal oleks õiglane,
kuna siis ta on seda ka sinu elus ja siis läheb kehvasti.
Ei tasu seda paluda.
Kas kellelgi on küsimusi, enne kui jääme lõpupalvesse?
Palun!
- Kas sa võiksid täpsustada, miks on nii tähtis anda andeks?
- Tuleb meelde lugu Corrie ten Boomist,
kes oli omal ajal koonduslaagris...
Olete kindlasti kuulnud temast ja lugenud tema raamatuid.
Mingil eluhetkel talle öeldi, et ta vangivalvur tahab temaga kohtuda.
Corrie tundis selles olukorras, et ei tule kõne allagi,
ta ei taha seda inimest kunagi kohata.
Kuidas ta suudaks sellele inimesele andeks anda?
Ei tule kõne allagi.
Ta oli nii täielikult Jumala inimene,
et ta läks ikkagi Jumala ette palvesse ja ütles:
"Jumal, kui see on Sinu tahtmine, anna jõudu oma hävitajaga kohtumiseks."
Räägitakse, et Corrie ja vangivalvur kohtusid
ning sel hetkel, kui ta ulatas vangivalvurile käe,
tundis ta oma südames meeletut armastust.
Täiesti käsitamatut armastust.
Ta teadis, et see oli midagi, mille Jumal andis talle,
ta poleks loomulikult olnud suuteline selliseks armastuseks.
Ta rääkis, et vangivalvur ütles, et ta on usule tulnud.
Seetõttu tehtu vaevab tema südant nii palju, et ta tuli andeks paluma.
"Kas te võite andeks anda?"
Corrie ten Boom ütles, et ta saab anda andeks.
Palvetame koos!
Issand, me täname ja ülistame Sind
selle eest, et Sina annad jõudu ja armastust selleks,
mida me ise ei suuda.
Piisab, et valime andestuse.
Issand, sellest piisab, et me alandume,
et me ei taha enam valida kätte maksta, välja pressida, hävitada.
Vaid et me loodame selle peale,
et kui me toome andeksandmise sinule,
Sina viid lõpule need asjad ja Issand, Sinul on õigus kohut mõista,
Sina oled õiglane Jumal ja Sina annad inimestele,
nagu vaja, see asi ei puutu meisse.
Issand, anna meile samasugune andestav meel, nagu oli Jeesusel,
kes andis iseenda, et meie saaksime päästetud, aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen