PEOPESAL
Tere tulemast, head vaatajad, taas saatesse "Peopesal"!
Sel korral on meil jälle üsna raske teema.
Loodame, et see aitab igaühel end paremini tunda ja Jumalale lähemale.
Tere tulemast saatesse ka kõik siinviibijad!
Täna käsitleme sellist teemat nagu viha.
Enne kui hakkame seda uurima, palume koos Jumalat.
Kõigeväeline Isa, Poeg ja Püha Vaim, täname ja ülistame Sind Kõigeväeline.
Tänu, et oled andnud meile tunded, millega suhelda ja end väljendada.
Issand, vahel on nii, et tunded on kas jääs või on mingil põhjusel
moonutatud nii, et see, mis peaks olema meie tugevus,
pöörab meid meie enda, üksteise ja isegi Sinu vastu.
Üks selline tunne on viha.
Issand, räägi meile sellest täna ja puhasta mind Sinu kanaliks,
täida ja kasuta nii, et ma räägiksin neid asju, mis tulevad Sinu südamest
ja mis tooksid inimestele vabaduse. Õnnista meid kõiki, aamen!
Desmond Tutu on öelnud, et tõde teeb haiget, aga vaikimine tapab.
Ta rääkis seda seoses Apartheidi tekitatud vihaga.
Ta oli piiskop, kes võitles viha edasikandumise ja kättemaksu vastu.
Täna räägime vihast, mis võib muutuda meile ja teistele kahjulikuks.
Selles mõttes on see kurb sari, et räägime palju probleemtunnetest.
Tundub, et liigume süngetes vetes, aga elu pole alati kerge,
ehkki me oleme kristlased.
See pole lihtne ja alati ei piisa palvetamisest ja Piibli lugemisest.
Meist igaüks teab, et meil võib olla selliseid tundeid,
mille käsitlemine on meile võõras, imelik või isegi võimatu.
Siis võib juhtuda nii, et me ei valitse enam seda tunnet,
vaid tunne valitseb meid.
Teadvustamata tunne, isegi pisike, jääb teadvustamatuna elama oma elu
ja hakkab ilmnema erinevate tundeseisunditena,
moonutatud käitumisena, isegi haigestumisena.
Näiteks viha on selline.
Kui seda ei suuda ülesehitavalt käsitleda ja väljendada,
muutub see vihaks iseenda vastu.
See tähendab, et liiga heaks kasvatatud "häbi" inimesed, kes pole õppinud,
et neil on õigus oma tunnetele;
et neil on õigus saada nähatavaks ja kuulduks,
pole õppinud neist õigustest kinni hoidma.
Nad ei reageeri, siis kui peaks.
Samas aga on inimesi, kes reageerivad siis, kui ei peaks;
kes toovad neid tundeid nii jõuliselt esile,
et oma tundega võtavad teistelt ruumi ära.
Eesmärk on leida tasakaal tunnetes, mis on suhtes juhtunu ja olukorraga
ning vastuvõtja ja meie endaga.
Loomulikult on see pikk protsess
ja taas võime vaid pinnapealselt seda sügavamat teemat käsitleda.
Loodame, et Jumal jätab täna mingi seemne, mis jääb idanema
ja hakkab tootma muud, kui viha vilja.
Hakkab tootma armastuse vilja, kuna viha ja armastus on paar,
need pole vastandid.
See on tunnete paar.
Võib mõelda, et kui inimene ei oska vihastada tervel ja ehitaval moel,
siis ta ei oska õieti ka armastada.
See tuleb sellest, et teatud agressioon on õige,
see on elu kaitsev, selle eest võitlev.
Selline, mille kohta võib öelda "püha viha".
Jumal tunneb püha viha, Jumal tunneb püha viha.
Piiblis kirjutatakse üsna palju Jumala vihast.
Väga tundlikud inimesed, kes ka muidu kardavad Jumalat valel moel
ja kardavad karistust ja hülgavat ning hukkamõistvat Jumalat,
kardavad ka seda Jumala viha kuidagi valel moel.
Jumala viha ilmneb olukordades, kus mingid inimesed, rahvad,
eksivad püsivalt Jumala seaduse ja sõna vastu.
Jumal ei mõista kunagi hukka seda inimest, küll aga pattu.
Viha on õige, terve ja normaalne tunne.
Inimesel, kes ei oska seda väljendada ja arvab,
et kristlane ei väljenda kunagi oma viha, võib see muutuda ärapanemiseks,
mustamiseks ja vähehaaval muutub see meis kibestumiseks.
Sellest, mis alguses oli normaalne tunne, hakkab tekkima seisund,
mis hävitab meid ennast ja meie suhteid teiste inimeste ja Jumalaga.
Piiblis räägitakse, et me võime vihastada.
Algselt oli see seal käskivas vormis, aga kahjuks muudeti see ära.
Varasemas tõlkes oli, et vihastuge, aga ärge tehke pattu.
See tähendab, et meil on õigus ja luba vihastuda nagu ka Jumalal,
kui keegi eksib meie vastu, kui keegi teeb me lastele halba,
kui keegi tegutseb Jumala Sõna vastaselt, siis on terve reageerida vihastumisega.
See tähendab, et kui ma vihastun või kui keegi lähedane solvab mind,
on mul õigus vihastuda, kuid mul pole õigust solvata seda lähedast
ja mul pole luba teha talle halba, pole luba kätte maksta.
Kahest halvast ei saa ühte head.
Mul on õigus oma tunnetele,
kuid mul pole õigust nende tunnetega teisi haavata,
pole õigust nendega pattu teha.
Kui mõelda, millist erinevat viha on olemas,
siis võib rääkida haavavast vihast, mis erineb soojast positiivsest jõuallikast.
Hävitavaim viha, millest ka Piibel räägib, on impulsiivne raev,
mida on tänapäeval palju.
Pidurdamatu raev on selline,
kus inimene pole õppinud valitsema oma pettumusi,
pole saanud kaitsta oma piire ja neid on ületatud.
Sellise raevu taga on püsiv viha, mida pole kuuldud ega käsitletud
ja see on vähehaaval muutunud inimese suhtumiseks.
See on muutunud osaks tema isiksusest.
Teate inimesi, kes on pidevalt vihased või püsivalt kibestunud;
kes alati leiavad asjadest nende halvema külje.
Kui räägid rõõmsalt mõne asja, siis nad alustavad lausega: "Jaa, aga..."
ja sellega on see rõõm läinud.
On olemas sellist viha, mida võib võrrelda kadedusega.
Viha, mis ei luba endale ega teisele midagi head.
Endale seepärast, et raevukas inimene usub tegelikult oma sisimas,
et ta on paha, või usub, et ta pole armastust väärt.
Sellisele mõttele lisandub ka loomulik taust,
et kellegi peale peab olema vihane sellepärast, et ma ei kõlba.
See on sarnane nartsissistliku solvumisega,
millest rääkisime ka eelmises saates.
Ollakse natuke kõigi peale solvunud, jäädakse võlga nõudma kõigilt.
Sellepärast, et mul on paha olla.
Süüdistatakse teisi selle pärast, et mul on paha olla.
Miks sa ei tee midagi, et mul oleks kergem.
See võib olla infantiilne viha, mis võib tulla varajasest lapepõlvest.
Raevukas viha on seotud nartsissimiga.
Teisi vihaga haavav ei suuda tunda empaatiat teiste suhtes.
Just räägiti tapmisest, kus noormees läks peale tüdruku tapmist
hamburgeriputka juurde sööma.
Suutmatus olla ühenduses oma tunnetega.
Osa asjatundjatest arvab, et see pidev vägivalla vaatamine,
vägivaldsed mängud ja muud, võtavad noortelt võime mõista,
mis on viha tegelikkuses.
Tõelise ja ebatõelise vaheline piir on hämardunud.
Meil on ka teist tüüpi raevu.
See küll ei tapa pussnoaga, aga võib tappa sõnadega,
või õigupoolest ilma sõnadeta.
See on selline tumm viha.
See on külm viha.
Me soomlased harrastame ka seda, see on selline viha maa.
Me oskame seda raevukat vihastamist, aga oskame ka tumma mängida.
Tumma mängimine on selline külm viha, mis hülgab teise,
suleb teise väljapoole ja see on väga julm.
Sõnum on selline - ma ei näe sind ega kuule sind, mul on ükskõik.
See on hülgamine ja see on patt.
Samamoodi, nagu inimese pussitamine on patt, on ka teise hülgamine patt.
Soe viha on viha, mis on õigustatud, mis on armastuse paariline nii,
et inimene vihastades kunagi ei solva ega kahjusta teist inimest.
Soe viha väljendab oma tunnet,
mõistab, et on õige vihastada, kui manipuleeritakse,
on õigus väljendada pahandamist tervel moel.
Terve tähendab, et seda väljendatakse minavormis -
ma tunnen end solvatuna jne.
Võetakse arvesse vastaspoolt -
2 aastase peale ei solvuta samamoodi kui 20 aastase peale
või dementse peale samamoodi kui 40 aastase peale.
Armastus arvestab ka solvudes olusid ja olukorda,
kuid hoiab kinni oma õigusest väljendada oma viha.
On veel kaks viha vormi.
Alguses juba natuke vihjasin enda vihkamisele.
Meil on Soomes üsna vähe sooja viha eeskujusid.
Meil pole sellist kultuuri, et meile oleks õpetatud väitlemist
või vestlemist nii, et võime julgelt olla eri meelt.
Meil on rohkem selline suhtumine, et meil peab olema õigus.
Vaidlus on õnnestunud siis, kui kõik on minuga samal arvamusel.
Meil pole sellist kultuuri, mis mõistaks, et võib ka olla erimeelt,
on erinevaid inimesi, on erinevaid kogudusi,
ma ei pea kõike mõistma ega kõike heaks kiitma.
See, et on erinevusi, ei ohusta mind.
Inimene, kes kogeb erinevust ohuna, tunneb seega ka negatiivseid tundeid.
Negatiivsed tunded tekivad hirmust,
hirmust võõraste inimeste, võõraste mõtete ees.
Mida turvalisemad on oma meeled ja minapilt,
seda lihtsam on anda ruumi teistele.
Ei pea järgi andma oma arvamustes, võib mõelda, et sa oled seda meelt,
ma arvan teisiti, las olla nii.
See on rikkus, et oleme eri meelt.
Oma arvamust avaldades pole vaja teise arvamust vägisi muuta.
On ka viha Jumala vastu.
Sellest räägitakse vähem, et paljud meist on vihased Jumala peale.
See on tegelikult üsna tavaline, kui olud on rasked, kui tuleb haigusi,
kui tuleb kaotusi, sünnib puudega laps, või midagi muud.
Mingi selline asi, mis on meile mõistmatu
ja me ütleme Jumalale, et kuidas sa Jumal lasid sellel juhtuda?!
Kuidas sa lasid minuga nii juhtuda?
Piibel annab meile loa ja võimaluse vihastada ka Jumala peale.
Muidugi.
Jumal on meie isa ja mis isa see oleks, kes ei kuulaks lapse tundeid?
Ta kuuleb ja kuulab.
Siin on üks ohtlik õpetus, mida olen kuulnud räägitavat
ja see on Piibli vastane.
Paljud on öelnud, et mässake, et Jumal kannatab ka mässu ära,
et Jumala vastu võib mässata.
See ei pea paika!
Piibel ütleb selgelt ja toob selle ka mitmes kohas esile.
Näiteks 1 Saamueli raamatus, 1 Saamueli 15:23 tuletab meelde,
et vastupanu on otsekui nõiduse patt.
Kui räägitakse Iisraeli rahvast ja nende teekonnast kõrbes,
siis Piibel ütleb selgelt, et probleeme tuli, kuna iisraellased mässasid Jumala vastu.
Piibel ütleb, et põhjus, miks paarinädalane teekond kestis 40 aastat,
oli mäss ja ebausk.
Mässamise ja vihaga Jumala vastu on seotud ka ebausk ja uhkus.
Kui ma olen Jumala peale vihane, et kuidas Jumal seda lubab,
siis mida see tähendab - tähendab, et ma arvan, et tean Jumalast paremini.
See tähendab, et ma ütlen Jumalale, et Sa ei teinud nii, nagu ma tahtsin.
Või kui Sa andsid mulle haiguse, kas see tähendab, et Sa ei armasta mind?
Kas see on karistus millegi eest?
Kui me räägime kannatustest, kus meie meeled ja mõistus ei saa aru,
tasub meeles pidada Jumala oma Sõna, et Tema mõtted ei ole meie mõtted.
Kui Jumal laseb kellelgi kannatada, siis see on teatud eesmärgiga.
Ta ei tee seda sellepärast, et Ta on sadist.
Ta ei tee seda julmuse pärast ega ka karistamiseks.
Piiblis räägitakse distsiplineerimisest, aga see on nagu õpetamine.
See võib tähendada näiteks, et Jumal võib me elus teatud asju muuta,
võttes need ära; võttes ära me ebajumalad.
Kui me elame õigesti, palvetades Tema tahtes,
siis kogu meie teed saadab selline alandlikkus,
et me mõistame, et me ei mõista.
See ei tähenda, et me ei tohiks olla Jumala peale vihased, tohime küll.
Mäss on vastuhakk Jumalale, see on Talle täielikult selja keeramine
ja ära minemine.
"OK, hoia oma riik omale, mina lähen!"
See on hoopis midagi muud, kui see, et olla vihane ja karjuda Jumalale vms.
Mässaja hülgab, vihastaja ei hülga.
Vihastaja armastab veel; hoolib nii palju, et vihastab.
Jumal mõistab seda. Ta mõistab meie tundeid ja puudusi.
Ta aitab meid, Ta ei loobu armastusest, Ta ei hülga meid kunagi.
Loodetavasti tuleb meil mingil hetkel sama suhtumine, nagu Iiobil,
et "olin Sinust ainult kuulnud, kuid ei mõistnud midagi."
Nüüd saame aru, nagu Paulus ütleb, et kogu hetke kestev ahistus,
see tuleb meile pikas perspektiivis, igaviku seisukohast, õnnistuseks.
Kõik meie probleemid siin on hetkelised ja ajutised.
Kui Jumal laseb neid meile mingil põhjusel sündida,
siis mida rutem me nõustume käima läbi selle valu, puhastamise
või muu, millest Jumal tahab meile rääkida,
seda rutem pääseme vabadusse, ühendusse ja armastusse.
Kristlikus meditatsioonis tuntakse mõistet "Jumala ligioluga pimedus".
Selles on paradoks:
kui sa oled oma kannatuste keskel ega tunne Jumala ligiolu,
võib olla hetk, kus sa oled kõige kindlamalt Jumala peopesal.
Tuleb meelde mõte, et kui me oleme kõige nõrgemad,
oleme me tegelikult kõige kindlamad,
kui me laseme Jumalal tulla meie nõrkusesse.
Siis saab Tema tugevus tulla esile.
Viha on selline tunne, et hoiab meid kõiges negatiivses kinni.
See ei anna võimalust teisele inimesele,
ja kui seda ei käsitle, oleme ikka vihased.
See ei anna meile endale võimalust, kui oleme enda peale vihased.
Oleme enda vastu liiga karmid, me ei mõista Jumala armastust ega armu.
Me ei oska seda võib-olla ka vastu võtta.
See viib selleni, et Jumala Sõna ei pääse läbi viha näitama armastust,
mis selle juurde käib.
Inimene jääb teisele poole tundeid ega ava ust, et näha seda armastust,
mis selle juurde kuulub ja milleks meid on kutsutud.
Viha käsitlemine puhastab õhku,
see annab võimaluse andestusele ja andeks palumisele.
Selle käsitlematus võib viia valuni, millest võib-olla ei tervene.
Palume selleks meile Püha Vaimu juhtimist ja armastust.
Issand, jätame end ja kõik oma tunded, eelkõige valusa viha, Sulle
ja palume, et pööraksid selle oma armastuses armuks ja heakskiiduks,
alates sellest, et aktsepteeriksime end ja teisi ja mõistaksime Sinu armastust nii,
nagu Sina seda tahad meile kinkida, aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen