PEOPESAL
Tere tulemast koos minuga teele Jumala peopesale!
Meie tänaseks teemaks on psüühilised valud ja see,
kuidas need takistavad meie kasvu nii vaimselt kui vaimulikult.
Tere tulemast!
Tere tulemast teile kõigile siin!
Enne, kui läheme tänase teema juurde, palvetame koos.
Kõigeväeline Jumal - Isa, Poeg ja Püha Vaim,
jätan end Sinu kanaliks ja palun, et puhastad mind nii,
et räägiksin ainult neid asju, mis tulevad Sinu südamest.
Lase inimeste meelde jääda see, mis on tõde ja õige
ja lase ununeda kõigel, mis pole Sinust.
Issand, Sina oled meie tervendaja ja seetõttu jätan iseend ja kõik,
kes on täna siin, Sinu peopesale, Sinu hoolde!
Sina oled oma armastuses lubanud luua meid uueks.
Tänu, et oled siin oma Püha Vaimu kaudu, aamen!
Sõltumata sellest, kas usuletulek on olnud kiire või aeglane protsess,
on paljudel usuletulnutel ekslik arusaam sellest,
nagu kaoksid usuletulekuga meie probleemid.
Või et kui elame Jumala ligiolus, on kõik hästi, raha hakkab voolama
ja haigused kaovad, meil pole mingeid õnnetusi ega muud -
see on eduteoloogia, see ei ole risti teoloogia!
Piibel on risti teoloogia, mis ütleb,
et meil tuleb koos Kristusega kannatada.
Palju on sellist valu ja ahastust, mis on asjatu ega lisa meile heaolu
ega kirgasta meie krooni ega ole tõesti Jumalast.
Piiblis öeldakse, et inimene kannatab, KUI see on Jumala tahe.
Öeldakse selgelt, et see võib vahel olla Jumala tahe.
Mingis kontekstis öeldakse, et Jumal proovib meie usku.
Mõnes kohas räägitakse isegi distsiplineerimisest,
mida on tõlgitud ka koolitamisena, mis kõlab ehk natuke paremini.
Meil on erinevaid asju, mis on mõeldud meie kasvamiseks.
Kui on näiteks nii radikaalne usuletulek, et pole midagi paremat,
kõik on suurepärane, inimene hõljub paar nädalat,
paar kuud või isegi paar aastat pilvedes.
Siis aga tuleb taas maa peale ja märkab,
et tal on samad probleemid kui tal ennegi olid.
Siis tulevad küsimused, et kas mu usk polegi õige?
Kas ma palvetan valesti?
Kas ma olen teinud midagi sellist, et Jumal ei andesta mulle?
Kas on midagi sellist, mis põhjustab neid probleeme,
ehkki ma peaksin olema usus?
Ei - suurem osa, 98% inimestest on neurootilised.
Neurootiline tähendab, et meil on psüühhilisi probleeme.
Usuletulek ei eemalda seda.
Peale usuletulekut oleme me usklikud neurootikud.
Meil võib olla hetkeolukordi ja ande,
et saame olla seal muutumise mäel ja kõik on hästi.
Võib öelda, et meie taevas võib olla vahel üsna kivine
ja sõltuvalt sellest, milline on meie minevik,
millised kaardid on meile jagatud,
sellest sõltub, milline on meie teekond Jumala peopesale.
Arvan, et mida rutem oleme nõus neid valusid kohtama,
mis takistavad meil Jumal hääle kuulmist,
seda rutem me pääseme edasi!
Võin tuua näite, mille asjaosaline ise kirikus rääkis.
Kui ta tuli 5nda lapsega haiglast, oli köögilaual kiri:"Hüvasti!",
ilma igasuguse selgituseta.
Ta ütles, et ta langes tohutusse masendusse ja ahastusse.
Ta oli usklik inimene ja hüüdis Jumalale: "Kus sa oled?"
"Kuidas sa võid lasta mul sellisesse olukorda sattuda?"
Ta ütles, et sellest sai pikk teekond tema hinge ja hingevalusse,
millega ta pidi silmitsi seisma.
Tal kulus 7 aastat, enne kui ta oli valmis tegelema sellega,
märkama ja mõistma, et asi polnud selles, et Jumal hülgas,
vaid tema enda suhtumistes ja reaktsioonides.
See tähendab, et kui meil on Jumala rahu,
siis see püsib olukordadest hoolimata.
See tähendab, et kui mul on südames shalom, siis mu elu ei varise kokku.
Kui oleme hingelised ja meiega juhtub ebameeldivaid asju,
siis see pöörab kogu me elu pea peale, see võib hävitada,
see võib meid haigeks teha.
Ta otsis ikkagi Jumalat ega loobunud sellest, ta jäi Jumalale ustavaks.
Algas karismaatikute aeg. Ta ütles, et ühel korral sai tal kõrini.
Ta läks kiriku hoovi ja karjus nii kõvasti, kui suutis:
"Jumal, miks Sa ei räägi minuga? Mis Jumal Sa oled, et Sa lased
sellistel asjadel juhtuda ega räägi minuga?!"
Ta ütles, et siis ta tegelikult kuulis esimest korda vastust:
"Mina räägin sinuga, aga sina oma valus ei kuule Mind."
Olen näinud oma elus, et see on tõsi.
Näiteks, kui mul on vill varba peal ja ma kõnnin tänaval,
siis kogu mu tähelepanu on pööratud sellele jalas olevale valule.
Samuti kui mul on mõni psüühhiline valu, siis ma jään valusse keerlema.
Toimub selline ilming, et inimene, ka usklik, pöördub selle valu poole
ja hakkab tegelema iseenese ligioluga.
Ta elab langenud seisundis, kuna ta ei vaata Kristusele.
See tähendab seda, et kui kristlasel on probleeme ja ahistust,
tuleks tal õppida elama üks päev korraga, võtta koorem üheks päevaks.
Vaadat selle päeva jooksul kogu aeg Kristusele.
Vaadake üles mäele, kust tuleb meile abi!
Kui vaadata enda peale ja oma võimaluste peale,
pole võimalik sellest ringist välja pääseda.
Siis jäädakse oma meele kindlustusse ja inimene langeb masendusse,
lootusetusesse, erinevatesse asjadesse, mis lammutavad,
mis võivad hävitada kogu usu!
On palju inimesi, kes ütlevad, et mis Jumal see selline on,
kes ei olnud kohal, kui oleksin Teda vajanud.
Ma ei hooli sellisest Jumalast, kes sõdib teiste rahvaste vastu.
Jumal ei sõdi - inimesed sõdivad, Jumal ei hülga - inimesed hülgavad.
Teisiti öeldes on küsimus lahendusvõtetes, suhtumises,
selles, kust ja kuidas me abi otsime, milline on meie arusaam abistajast.
Varem oleme rääkinud, et kui meie pilt Jumalast on vale,
kui meie Jumal on vihane, kauge, kättemaksja, külm, hoolimatu.
Uurimuste põhjal on paljude Isa selline, nagu nende maapealne isa.
Siis inimene ei ole õppinud valus armastusele toetuma.
Et parandada neid psüühilisi valusid, tuleb parandada valed.
Esmajärjekorras tuleb parandada oma arusaam Jumalast.
Kas Jumal on selline, et Ta läheb ära, kui mul on tõesti raske?
"Salme, püüa nüüd ise hakkama saada, ise oled selle supi kokku keetnud!"
Võib-olla tulebki nii vahesl teha, aga Jumal on öelnud, et kedagi,
mitte ainukestki mistahes olukorras ei tõuka Ta välja, kui me pöördume.
Kui me alandume paluma Tema abi.
Räägime esmalt, mis need valud on.
Mis on psüühhiline valu ja kuidas osad neist muutuvad patuks?
Tahan nüüd rõhutada, et kõigis masendunutes ei ole masenduse vaim.
Ärge hakake kohe vaimu välja ajama, kõik ei ole vaimud.
Kui ei ole vaimude eristamise andi,
ei tohiks ära segada deemoneid ja psüühhilisi probleeme.
Psüühhilises mõistes "puhas" tähendab näiteks,
et hüljatud laps tunneb hüljatustunnet, see on loomulik reaktsioon.
Valuks muutub see reaktsioon siis, kui see ei vasta tõele.
Nii näiteks võib hülgamine muutuda neurootiliseks.
Neurootiline tähendab, et see pole enam õiges suhtes tõega.
Kui ma olen näiteks aldis tundma end hüljatuna,
kuna olen tundnud hüljatuse tunnet, siis see jätkub psüühhilise valuna nii,
et ma väga kergelt arvan ja usun, et mind hüljatakse,
isegi kui mind ei hüljata.
Objektiivselt poleks see tõde, aga minu arvates vaadatakse mind
natuke vihaselt, kergitatakse kulme või ei tervitata mind jne.
Siis minu psüühhiline valu arvab, et siin on jälle keegi, kes on vihane,
kellele ma ei meeldi, siin on keegi, kes mu hülgab.
Psüühhiline valu kordab iseend uuesti ja uuesti, see kordub hauani,
kui seda ei kuulata!
Võtame näiteks Taaveti.
Oleme unustanud, et Piibli tegelased olid lihtsalt inimesed,
ehkki nad olid suured prohvetid ja jumalamehed,
kuningad, ise uskumatult targad.
Kui loete neid lugusid, siis seal on tavalised vigased inimesed.
Taavet on hea näide sellest, kuidas psüühhilisest valust võib terveneda.
Kas mäletate, mille all Taavet kannatas?
Taaveti sügav psüühhiline valu oli tema masendus.
Taavet masendus kergesti.
Kui loete Psalme, võite leida sealt selliseid,
mida ta on kirjutanud siis, kui ta oli masenduses.
"Kus sa oled Looja, kus sa oled, minu Jumal?"
Kui vaadata Taaveti psüühhilist valu, õhkub sellest vahel viha,
nagu teistelgi prohvetitel: "Mine Jumal ja hävita mu vaenlased!"
Meie inimesed teeme nii, nii me ütleme.
Kui vaadata Taaveti Psalme, hakkab sealt vähehaaval paistma viis,
kuidas Taavet end tervendas.
See on huvitav, kuna ta tervendas end samal meetodil,
nagu seda tänapäeval tehakse,
kui räägitakse mõtete muutmisest ja enda armastamisest.
Taavet hakkab oma hingele rääkima; ta hakkab hinge lohutama, öeldes:
"Miks oled rõhutud, minu hing? Oota Issandat, Ta tuleb!"
Taavet hakkab rääkima endaga nagu lapsega, kes vajab midagi.
See protsess lõpeb nii,
et Taaveti viimased Psalmid on täis Jumala ülistust ja rahu.
Ta teeb läbi pika protsessi,
kus ta oma valude kaudu leiab armastava Jumala ja rahu.
Me peaks määratlema, milline on terve inimene.
Terve on inimene, kes on saanud selliseks, nagu teda on loodud,
leides oma omadused ja tajudes, et mitte enam mina, vaid Kristus.
Ta on osa suuremast, imelisemast.
Mida enam lasen Jumala armastusel end mõjutada,
seda enam hakkan sarnanema Kristusele,
kuna Kristus on armastus.
See oleks ju väga lihtne, kui see nii käiks.
Me teame kõik, et see ei käi nii lihtsalt.
Psüühhiline valu on hirmutav, sellega kaasneb õudus, kibestumine,
iseteadvust, valesid, vajadus alati kõike teada.
Asi, mis on inimesele tüüpiline, on see, et tal on alati õigus.
Inimene püüab seeläbi tunda end turvaliselt.
Mida rangemad reeglid, mida rangem distsipliin,
mida autoritaarsem, seda ebakindlam inimene on seal sees.
Mida enam painutatakse välise vormi järgi,
seda vähem on seal Jumala räägitud vabadust.
Paulus ütleb, et vabadus ei tähenda seda, et võib teha, mida tahes.
Tõeliselt vaba inimene ei tahagi teha seda, mida tahab.
Kui inimene on vaba Kristuses,
on tema tahe üha sarnasem Jumala tahtega,
mis tähendab, et kuna ta oma südames teab, et Jumal on armastus,
teab Ta paremini kui mina.
Siis ma võin öelda, et sündigu Sinu tahtmine,
sest midagi hirmsat ei juhtu, mitte midagi.
Mäletan, kuidas varem selline mõte, et ütlen kellelegi: "Tee, mis tahad!",
mind hirmutas.
See on tegelikult täitsa hirmutav.
Meelde tulevad kaks sõna, mida on selles kontekstis valesti mõistetud,
millest on valesti räägitud - alla andmine ja alistumine.
Jumal palub meil alla anda, alistumine on aga orja vastus.
Alistumine toimub sunniviisiliselt.
See on nagu loom, kui ta võitleb teisega, haarates tal turjast
ja see teine tunnistab teise üleolekut ning alistub ja lõpetab võitlemise.
See on passiivne, kui ori nõustub millegagi, kuna tal pole valikut.
Jumal, kes on andnud meile vaba tahte, ei soovi meid orjastada.
Vastupidi, Ta ütleb, et ärge nõustuge enam orjusega,
kui teid on vabastatud sellest.
Ta küsib: kas tahaksid alla anda nii, et julgeksid anda Mulle
oma mõtted, kõik need valud, julgeksid anda Mulle loa teha, mida tahan?
Kas pole hirmus - Jumal võib teha ükskõik mida, kui ma nõustun!
Võib juhtuda, nagu üks naine ütles, et mis siis, kui Jumal võtab mu töö?
Mis siis, kui ma haigeks jään? Kristlastele ju juhtuvad jubedused!
Jumal on armastus, armastus ei tee kunagi kellelegi halba!
Meie psüühhiline valu teeb.
Me ei saa käia kahte teed.
Kui me valime käia oma teel, siis me satume probleemidesse.
Kui me valime Jumala tee, võime ka sattuda probleemidesse,
kuid meiega pole siis midagi lahti.
Varem ma mõtlesin, et lasen Jumalal teha kõike,
ainult töökohta ei lase vahetada.
Et Jumal võib tegeleda teatud valdkonnaga.
Jumalaga on nii, et kõik või mittemidagi.
See on tingimusteta, see usaldus on tingimusteta.
See pole ei külmus ega julmus, vaid Jumala peenetundelisus.
Ta ei sunni kedagi.
Selle teekonna ajal ma sain aru, et seni, kui hoian ühest nöörist kinni,
vaatab Jumal kõrvalt ja mõtleb, et las see Salme askeldab,
kuni taipab anda ka selle viimase nööri mulle.
Ja nii juhtus.
Mis erinevus on sellel, kas ma tegutsen hingeliselt oma valust lähtudes,
või ma lasen Jumalal tulla siia ja tuua rahu?
Jumala antud rahu.
Jumal on lubanud omadele ja neile, kes on lubanud alanduda
Tema juhtimise alla, anda sellise rahu, mis on täiesti erinev maailma rahust.
See muudab kõik, see muudab täiesti kõik.
Kujutlege ennast selles olukorras nagu jüngrid, keda peksti ja pilgati
ja kes istusid vanglas ja ülistasid Jumalat!
See on võimalik ainult siis, kui inimesel on Jumala rahu.
Piibel ütleb, et Jumala rahu saavad need, kes tunnevad Kristust.
Need, kes tunnevad Kristust, on lubanud Kristuse oma ellu
ja on öelnud Jumalale, et siin ma olen,
ma ei oska ise, sa võid teha, mida tahad.
Mulle ja teistele sama isepäistele on see tähendanud seda,
et on pidanud läbi põlema, kaotama ebajumalaid.
See ei tule Jumala külmusest, see tuleb minu isepäisusest.
Kui mõtlen seda kõike tagantjärgi, on see olnud ainuke tee,
et kutsuda mind, et ma ütleksin siiralt, et ma ei oska rohkem.
Kui oli tõesti sein ees ja polnud kuhugi suunas minna, siis ma kuulsin,
kui Jumal ütles: "Ma olen avanud terve mere oma rahvale,
kas Ma siis ei suuda tõsta ühte seina sinu eest?"
Peale seda mõistsin, et maailmas ei ole mingit valu ega midagi,
mida ma ei võiks rääkida Jumalale ja öelda, et aita.
Psüühhiline valu muutub kergesti patuks.
See tähendab, et kui mul on käsitlemata valu, hakkab see külge.
Kui see saab ruumi minu sees ilma, et ma sellega tegeleksin
ja ma ei näe seda, siis juhib see mind.
See jääb minu sisse, see on kogu aeg ja muutub osaks minu isikust.
Alles siis, kui lasen Jumalal selle ära võtta ja puhastada,
saan ma sellest vabaks!
Kui mul on psüühhiline valu, siis valu levib ja muutub lõpuks patuks.
Näiteks kui mul pole armastust,
siis see muudab mind võrdlevaks ja armukadedaks.
Armukadedus on patt.
Psüühhiline valu, mis alguses oli süütu, hakkab tootma surma vilju.
Seepärast pole see ükskõik ja me peame nendega tegelema.
See on tee, mis meie hinges avab tee kurjusele.
Kui meis on väike plekk ja seda ei eemaldata, siis pimedus näeb seda.
See ei suuda olla valguses.
Kui me oleme Kristuses, oleme me valguses.
Kui me oleme hingelised ja meil on see väike plekk,
siis kuri näeb seda plekki ja haarab sellest kinni.
Kurat on maailmas kõige osavam kasutama ära meie psüühhilisi valusi,
puudusi, meie kõlbmatust, ahistust ja masendust, öeldes:
"Jumal ei armasta sind! Kindlasti mitte sellist inimest!
Sa oled mässuline, kibestunud, ära kujutlegi, et Jumal sind armastab."
Küsimus on selles, kelle kõnet me kuulame.
Kelle juttu me usume, selle järgi me elame.
Meile on antud voli valida.
Jumal ei sunni meid valima, kas usun, et olen väärtusetu
või seda, et oleme täiuslikult väärtuslikud ja hinnalised.
Et saada väärtuslikuks ja hinnaliseks,
on vaja hakata tegelema psüühhiliste valudega.
Jumal võiks ka ise võtta kõigilt psüühhilised valud ära,
see oleks lihtne, kuid siis me oleksime robotid, mitte inimesed.
Me oleme inimesed, meile on antud tohutult võim.
Meile on antud voli otsustada, mida me oma eluga teeme.
Kas kellelgi on selle kohta küsimusi?
Piiblis öeldakse, et valu ja ahastuse keskel peaksime tänama.
Kas sa võiksid avada seda, kuidas me täname?
See on väga oluline koht ja selline, mis ajab teised vihale.
Nimelt on tänu protsess.
On neid, kes joovad veel piima ja on neid, kes söövad juba
täiskasvanute tahket toitu, seda vaimulikus mõttes.
Kui oled tahke toidu sööja, siis mõistad tänulikkust igas olukorras.
Kui oled kannatuste keskel, ei mõista sa seda üldse.
Aga võin öelda, et õnnistamine ja tänu vabastab Jumala väe.
Palvetame!
Issand, me täname selle hetke eest, täname Sinu kõigeväelisuse eest
ja selle eest, kuidas Sa armastuses, kui anname Sulle loa ja võimaluse,
uuendad meie mõtted, tunded ja meie ihu
ja teed meid rohkem Kristuse sarnaseks.
Tänu, et meil on vabadus Sinus ja ehkki meie
valed, valelikud mõtted ütleks ükskõik mida, on tõde see,
mis on tähtis ja tõde on see, et Sa oled armastus, vabadus ja osadus!
Tänu selle eest, aamen!
Tõlge: Ülle Kapanen