o
Vaikka joskus tuntuu siltä, että Jumala ei ole lähellä.
Mutta tiedän silti hänen näkevän mitä käyn läpi.
Nimeni on Abel ja täytän pian 20 vuotta.
Asun Ruotsissa, Jönköpingin kaupungissa.
Vapaa-ajalla teen monia juttuja; pelaan jalkapalloa, esiinnyn
ja olen jäsen seurakunnassa.
Asun 5-6 tyypin kanssa tosi isossa asunnossa.
Siellä on aina paljon melua koskaan ei ole hiljaista.
Tulin Liberiasta.
Asuin Liberiassa äitini, veljeni ja siskoni kanssa.
Sota oli alullaan ja isäni soitti:
"En halua teidän jäävän Liberiaan, haluan teidän tulevan Ruotsiin."
Tullessamme Ruotsiin sisällissota alkoi Liberiassa.
Niin lähdimme ja menimme Nigeriaan ja odotimme siellä 9kk.
Käytyämme prosessin läpi tulimme Ruotsiin.
Äitini piti tavata meidät Nigeriassa, mutta hän ei päässyt.
En tiedä miksi...
Mutta me tulimme Ruotsiin. Oli tosi kiva tulla tänne.
Mutta ikävöin todella äitiä ja isä lähetti ihmisiä Afrikkaan
etsimään äitiä, mutta he eivät löytäneet häntä.
Lopulta he sanoivat hänen olevan jossain naapurimaassa.
Sen jälkeen en ole nähnyt häntä.
Olin 13-14-vuotias tullessani Ruotsiin.
Oli vaikeaa tulla uuteen maahan, jonka kieltä ei edes osaa.
Olin nopea oppimaan ruotsia, koska pidin urheilusta.
Pelasin paljon jalkapalloa Liberiassa.
Elämä Liberiassa oli tosi erilaista Ruotsiin verrattuna.
Joskus ihmisillä ei ollut ruokaa tai paikkaa missä asua.
Lapsuuteni Liberiassa oli hyvä ja
olen kiitollinen, että mitään ei tapahtunut.
Perheeni ei ollut niin rikas, mutta kävin koulua.
Haluaisin palata, varmasti.
Erityisesti tapaamaan äitiäni, tiedän hänen elävän.
Jälleennäkemään...
Kun Abel on allapäin ja voimme jutella siitä.
Jaamme vaikeuksistamme, niin olemme tehneet.
Ja sitten istumme ja rukoilemme.
Joskus minä olen allapäin ja Abel on allapäin
ja otamme kitaran ja laulamme ja rohkaisemme toisiamme.
Laulaminen ja rukoilu yhdessä ja elämästä juttelu,
niin me teemme ja se on lähentänyt meitä.
Hän räppää ja tekee musiikkia.
Hän käy studiolla, joka meillä on täällä.
Isäni oli naimisissa ruotsalaisen naisen, Monikan, kanssa.
Vaikka äitini ei ole täällä enkä ole nähnyt häntä aikoihin
minulla oli ruotsalainen "äiti", joka piti minusta ja
huolehti minusta kuin omasta lapsestaan.
Hän ei ollut biologinen äitini, mutta silti äiti, jota kunnioitin.
Me kaikki asuimme yhdessä.
Kunnes hän ja isäni erosivat.
Ja niin ruotsalainen äitini asui yksin ja isäni asui yksin.
Halusin jäädä äitipuoleni luo, mutta isäni kielsi.
Ja niin muutin Jönköpingiin asumaan isäni kanssa.
Ja asuin hänen kanssaan 17-vuotiaaksi.
Aloin hengailla Daniel-nimisen pojan kanssa,
jonka vanhemmat ovat kristittyjä.
Hän vei minut "olohuone"-nimiseen paikkaan, jossa nuoret käyvät.
Ekalla kerralla sinne mentyäni, paikka tuntui kodilta.
Sitten hän kutsui minut lähiön seurakuntaan.
Sekin tuntui kotoisalta. Ajattelin, että täällä minun kuuluu olla.
Niin aloin käydä seurakunnassa.
Kun aloin käydä tässä seurakunnassa uskoni Jumalaan alkoi kasvaa.
Ja menin Teen Street-leirille, jossa on paljon teinejä
eri puolilta maailmaa ja he kokoontuvat yhteen.
Meillä on vain yksi yhteinen asia: ja se on tuntea Jumalaa paremmin.
Ja Teen Streetillä tulin lähemmäksi Jumalaa.
Ja leirin jälkeen kotona juttelin nuorisopastorini kanssa ja
sanoin, että "minut täytyy kastaa, haluan kasteelle seurakunnassa".
Hän kysyi,"Oletko tosissasi?" ja vastasin, "Olen."
Minut potkaistiin kotoani eikä minulla ollut paikkaa mihin mennä.
Martin, OM:n johtaja, sanoi, että voisin olla heidän asunnossaan.
Koin, että haluan vastauksen Jumalalta, 'miksi kaikki tapahtuu?'
Ja niin istuuduin yksin asunnossa, sammutin kaikki valot
ja otin iPodini ja kelloni ja sanoin, "Jumala tarvitsen merkin.
Näytä, että välität minusta.
Annan sinulle puoli tuntia aikaa." Ja niin istuin pimeässä.
Istuin ja odotin Jumalalta merkkiä ja, että Hän näyttäisi kasvonsa.
Kaksikymmentä minuuttia, kaksikymmentäviisi minuuttia kului.
Nousin ja sanoin Jumalalle, "Enää viisi minuuttia jäljellä.
Tarvitsen merkin."
Ja sitten ei tapahtunut mitään.
Laitoin valot päälle ja olin surullinen ja lähdin ulos.
Tapasin ystäväni Davidin äidin.
Hän laittoi kätensä ympärilleni ja sanoi,
"Abel, haluan sinun tietävän että Jumala todella rakastaa sinua.
Vaikka joskus tuntuu, että Hän on kaukana.
Silti Hän todella rakastaa sinua."
Enkä ollut kertonut hänelle, että olin juuri tullut ulos ja
pyytänyt Jumalalta merkkiä Hänen rakkaudestaan.
Kuulin, että isäni oli sairastunut.
Hän sai aivohalvauksen ja oli koomassa viikon.
Palattuaan tajuihinsa, hän on menettänyt puhekykynsä.
Kun käyn kylässä hän on aina iloinen minut nähdessään.
Yritän keskittyä siihen mitä teen.
Hänen oikea puolensa on halvaantunut eikä hän voi puhua.
Hän käyttää käsiään ja hänen kasvoiltaan näkyy, että
hän ilahtuu minut nähdessään.
Joskus tuntuu vaikealta nähdä hänet sellaisena.
Kotiin tullessa, kaverit halaavat ja saavat hymyn kasvoilleni.
Kämppikseni työskentelevät OM- nimisessä järjestössä,
eli Operaatio Mobilisaatiossa. He pitävät minua pikkuveljenään.
Arvostan sitä. Nämä kaverit ovat huippuja.
Joskus laitan ruokaa ja syömme yhdessä.
Laitan liberialaista ruokaa, afrikkalaista,
jossa on paljon pippuria niin, että suu on tulessa.
Kavereiden kanssa asuminen on hieno asia, koska
tarvitsemme ihmisiä ympärillemme. Ei ole kiva asua yksin.
Se on hienoa, rohkaisemme toisiamme ja rukoilemme yhdessä.
Voimme kertoa toisillemme, kun teemme jotain mitä ei pitäisi.
Mielestäni se on myös tapa oppia vastuuntuntoa.
Ja tilivelvollisuutta toisille. Se on hyvä asia meille.
Se on valmistaa tulevaisuutta varten, perheessä elämistä varten.
Hänellä on aina ollut itsevarmuutta mutta nyt hän on varmempi
niistä taidoista mitä hänelle on annettu.
Hän on alkanut nähdä potentiaalin, mikä hänellä on vaikuttaa toisiin.
Kun hän näkee tämän, hän etsii tilaisuuksia olla
positiivisena vaikutuksena toisille.
Hänen läsnäolonsa rauhoittaa.
Joten kun iso ryhmä poikia on koolla
ei uskoisi heidän istuvan paikallaan,
mutta hän saa heidät pysymään paikallaan ja se on taito.
Nuoret pojat eivät ole helpoimpia. Mutta hän on todella hyvä siinä.
Meillä on ryhmä teinejä, joita Peter Magnusson ohjaa
ja yritämme opettaa heille johtajuustaitoja
ja miten olla positiivisena vaikutuksena muille
ja miten vaikuttaa yhteisöön.
Siinä Abel on mukana.
Abel alkaa nähdä sen vastuun, mikä hänellä on johtajana.
Hänellä on luontainen taipumus tutustua ihmisiin ja
ihmiset kunnioittavat häntä. Ja energian kohdistaminen oikein.
On hienoa nähdä miten hän on kasvanut asuessaan meidän kanssa
ja osallistuessaan johtajuuskurssille.
Se oli hänen oma valintansa osallistua.
Jos hän ei olisi itse halunnut sitä,
hän tuskin olisi muuttunut paljoa,
mutta hän haluaa vaikuttaa toisten elämään.
Kaikki tuntevat Abelin ja hän on värikäs persoona ja
ilmoittaa milloin on paikalla.
Kaikki myös pitävät Abelista hänen musiikkinsa kautta.
Abel on luonnostaan esiintyjä ja hän tulee kenen kanssa vain toimeen.
Abel kysyy paljon kysymyksiä uskosta
ja se kertoo hänen halustaan tietää enemmän.
Meillä on usein keskusteluja uskosta.
Hän on oikealla tiellä. Jos hän ei kysyisi olisin huolestunut.
Hän haluaa tuntea Jumalaa ja viettää aikaa Jumalan kanssa.
Ja opetella kuulemaan Jumalan ääntä ja näistä asioista Abel kysyy.
Ja se todistaa siitä, että Abel kasvaa.
Tämän paikan nimi on Underground.
Se on osa koulua.
Me rakastamme musiikkia. Halusimme paikan, missä tehdä omia juttuja.
Juttuja, jotka edustavat tätä yhteisöä.
Meitä on kolme, jotka olemme vastuussa tästä studiosta,
meitä on minä ja Darian ja Michael.
Michael on DJ ja Darian tekee kaikki biitit. Ja me autamme muita.
Kun mietin kaikkea mitä on tapahtunut,
kerron tunteistani musiikin välityksellä.
Istun alas ja kirjoitan.
Tulen studiolle ja äänitän.
Ja se parantaa oloa.
Joten aina kun minua surettaa tulen studiolle.
Ja teen musiikkia. Laulan ja räppään jutuista, jotka koskevat.
Yritän laittaa kaiken ulos.
Olen etusivulla. Näetkö pienen kuvan minusta?
Voit zoomata siihen, siinä olen minä. Näetkö hymyni?
Ihmiset seurakunnassa ja ympärilläni ja jotkut parhaista ystävistäni
on monia, jotka ovat kannustaneet minua.
He pitävät minusta ja siitä mitä teen.
He sanovat, ettei tarvitse välittää muiden sanoista.
Tee sitä mitä rakastat.
Ja isäni, hän ei ikinä katsonut minua ja sanonut,
"Abel, se mitä teet on tosi hyvä."
Mutta joskus hänen ystävänsä kertovat,
että "isäsi puhuu sinusta paljon." Ja minä, "ai, oikeastiko?"
Ja he, "hän puhuu musiikistasi ja hän todella pitää siitä."
Sanoma albumillani on, "älä luovu uskosta".
Juttu on puhua ihmisille eri lailla sen sijaan, että istuu jonkun eteen
ja sanoa, "Jumala haluaa sinun muuttavan elämäsi" tai,
että "Jumala on pelastaja."
Ihmisille voi myös puhua toisella tavalla.
Ja tein tämän albumin, että vaikka en ole suoraan edessäsi
voit kuunnella tätä ja ehkä se voi koskettaa
ja voit ymmärtää mitä sanon ja ymmärtää laulun sanoman.
"Älä luovu uskosta" kannustaa uskomaan itseensä
ja siihen mitä tekee.
Råslättin lähiössä kaikki ovat jatkuvasti yhdessä ja
jos joku yrittää tehdä jotain, niin toiset lannistavat ja sanovat,
"Miksi sinä sellaista teet?"
Mutta sanomani on, että
jos sinulla on kyky johonkin asiaan niin tee se.