Även om det ibland känns som att Gud inte är nära -
så jag vet ändå att Han ser vad jag går igenom.
UT I HELA VÄRLDEN Från Liberia till Sverige
Mitt namn är Abel och jag fyller snart 20.
Jag bor i Sverige, i Jönköping.
På fritiden gör jag olika saker: spelar fotboll, uppträder -
och är med i församlingen.
Jag bor med 5-6 andra i en stor lägenhet.
Där är alltid mycket liv, aldrig tyst.
Jag kommer från Liberia.
Jag bodde i Liberia med min mamma, bror och syster.
Kriget höll på att börja och pappa ringde: -
"Jag vill inte att ni stannar i Liberia, kom till Sverige."
Då vi kom till Sverige blev det inbördeskrig i Liberia.
Vi reste till Nigeria och stannade där i 9 mån.
Efter processen kom vi till Sverige.
Mamma skulle träffa oss i Nigeria, men kunde inte.
Jag vet inte varför ...
Men vi kom till Sverige. Det var kul att komma hit.
Men jag hade ledsamt efter mamma och pappa sände folk till Afrika -
för att leta efter henne men de fann henne inte.
De sade att hon var i något grannland.
Jag har inte sett henne efter det.
Jag var 13-14 då jag kom till Sverige.
Det var svårt då man inte kunde språket.
Jag lärde mig svenska snabbt då jag gillade sport.
Jag spelade mycket fotboll i Liberia.
Livet i Liberia var väldigt annorlunda än i Sverige.
Ibland hade människor inte mat eller bostad.
Barndomen i Liberia var bra och -
jag är tacksam att inget hände.
Min familj var inte så rik men jag gick i skolan.
Jag skulle vilja åka tillbaka, utan vidare.
Speciellt för att leta efter mamma, jag bara vet att hon lever.
För att ses igen ...
Då Abel är nere kan vi prata om det.
Vi delar svårigheter, det har vi alltid gjort.
Vi sitter ned och ber.
Ibland är jag nere och Abel är också nere.
Då tar vi en gitarr och sjunger och uppmuntrar varandra.
Att sjunga och be tillsammans och tala om livet -
det är sådant vi gör. Det har fört oss närmare.
Han rappar och gör musik.
Han besöker studion som finns här.
Min pappa var gift med en svensk kvinna, Monika.
Min mamma är inte här och jag har inte sett henne på länge.
Jag hade en svensk "mamma" som tyckte om mig -
och tog hand om mig som om sitt eget barn.
Jag respekterade henne trots att hon inte var min biologiska mor.
Vi bodde alla tillsammans -
tills hon och pappa skiljde sig.
Min svenska mamma bodde och själv och pappa själv.
Jag ville stanna med styvmor, men pappa förbjöd mig.
Jag flyttade till Jönköping med pappa.
Jag bodde med honom tills jag fyllde 17.
Jag började hänga med en kille som heter Daniel -
vars föräldrar är kristna.
Han tog mig till "vardagsrummet" dit de unga gick varje fredag.
Första gången jag besökte stället kändes det som ett hem.
Sedan bjöd han med mig till förortsförsamlingen.
Det kändes hemma. Jag tänkte att jag hör hemma här.
Jag började gå i församlingen.
Då jag gick i församlingen började tron på Gud växa.
Jag var på ett Teen Street-läger där det var många tonåringar -
från hela världen som kom tillsammans.
Vi hade ett gemensamt: att lära känna Gud bättre.
På Teen Street kom jag närmare Gud.
Hemma efter lägret pratade jag med min ungdomspastor -
och sade att jag måste få bli döpt i församlingen.
Han frågade: "Menar du allvar?" Jag sade: "Ja".
Jag slängdes ut hemifrån och hade inte ställe att gå till.
Martin, OM:s ledare, sade att jag kunde stanna hos dem.
Jag ville ha svar från Gud. "Varför hände allt detta?"
Jag satt ensam i lägenheten, släckte allt ljuset -
och tog min iPod och klocka och sade: "Gud, jag behöver ett tecken.
Visa mig att Du bryr dig.
Jag ger Dig en halvtimme tid." Jag satt i mörkret.
Jag satt och väntade på tecken från Gud, att Han visade sitt ansikte.
Tjugo minuter, tjugofem minuter gick.
Jag reste mig och sade: "Fem minuter kvar.
Jag behöver ett tecken."
Inget hände.
Jag slog på ljuset, var ledsen och gick ut.
Jag träffade min vän Davids mamma.
Hon lade armen omkring mig och sade: -
"Abel, jag vill att du ska veta att Gud verkligen älskar dig.
Även om det känns ibland att Han är långt borta.
Ändå älskar Han dig verkligen."
Jag berättade inte för henne att jag precis hade kommit ut -
och bett Gud om ett tecken på Hans kärlek.
Jag fick höra att pappa var sjuk.
Han hade hjärninfarkt och låg i koma i en vecka.
Då han kom till medvetande hade han förlorat talförmågan.
Då jag besöker honom är han glad åt att se mig.
Jag försöker koncentrera mig på det jag gör.
Hans högra hjärnhalva är förlamad och han kan inte tala.
Han använder händerna och man ser i hans ansikte -
att han blir glad då han ser mig.
Ibland känns det svårt att se honom så.
Då jag kommer hem kramar mina kompisar mig och får mig att le.
Mina rumskompisar jobbar vid OM -
alltså Operation Mobilisation. De ser mig som sin lillebror.
Jag uppskattar det. De är toppen.
Ibland lagar jag mat och så äter vi tillsammans.
Jag lagar liberiansk mat, afrikansk mat -
som är så stark att munnen är i lågor.
Det är fint att bo med vänner eftersom -
vi behöver människor omkring oss. Det är inte kul att bo själv.
Det är fint, vi uppmuntrar varandra och ber tillsammans.
Vi kan berätta för varandra då vi gör något vi inte borde.
Det är också ett sätt att lära sig känna ansvar.
Och redovisningsskyldighet. Det är bra för oss.
Det förbereder inför framtiden, att leva med familj.
Han har alltid varit självsäker men tror nu mer på -
de gåvor han fått.
Han har börjat se den potential han har att påverka andra.
Då han ser detta söker han tillfällen att -
påverka andra positivt.
Hans närvaro verkar lugnande.
Då en stor grupp killar är samlad -
skulle man inte tro att de satt still -
men han får dem att sitta still och det är en gåva.
Unga killar är inte de lättaste. Men han är jättebra på det.
Vi har en grupp tonåringar som Peter Magnusson leder.
Vi försöker lära dem ledarskap -
och hur man kan påverka andra positivt.
Hur man kan påverka i samhället.
Abel är med där.
Abel börjar inse det ansvar han har som ledare.
Han har en naturlig fallenhet att lära känna människor -
och människor respekterar honom. Energin riktas rätt.
Det är fint att se hur han vuxit då han bott med oss -
och varit med om ledarskapskursen.
Han valde själv att komma med.
Om han inte hade velat det -
hade han knappast förändrats så mycket -
men han vill påverka andras liv.
Alla känner Abel och han har en färggrann personlighet -
som meddelar då han är på plats.
Alla tycker om Abel på grund av hans musik.
Abel är en naturlig artist och kommer överens med alla.
Abel frågar mycket om tro.
Det talar om hans vilja att få veta mer.
Vi samtalar ofta om tro.
Han är på rätt väg. Om han inte frågade skulle jag vara orolig.
Han vill lära känna Gud och ta tid med Gud.
Han vill höra Guds röst. Detta frågar Abel om.
Det visar på att Abel växer.
Det här stället heter Underground.
Det är en del av skolan.
Vi älskar musik. Vi ville ha ett ställe där man kan syssla med eget.
Sådant som är representativt för oss.
Vi är tre stycken som ansvarar för studion.
Jag, Darian och Michael.
Michael är DJ och Darian gör beatsen. Vi hjälper andra.
Då jag tänker på allt som hänt -
berättar jag om mina känslor genom musiken.
Jag sitter ned och skriver.
Jag kommer till studion och spelar in.
Det får mig att må bättre.
Alltid då jag är ledsen kommer jag till studion.
Jag gör musik. Jag sjunger och rappar om sådant som smärtar.
Jag försöker få ut allting.
Jag är på omslaget. Ser du den lilla bilden på mig?
Du kan zooma. Jag är där. Kan du se mitt leende?
Människorna i församlingen och omkring mig och vissa av mina -
bästa vänner har uppmuntrat mig.
De gillar mig och det jag gör.
De säger att jag inte behöver bry mig om vad andra säger.
Gör det du älskar.
Min pappa såg aldrig på mig och sade: -
"Abel, det du gör är jättebra."
Men ibland berättade hans vänner och sade: -
"Din pappa talar mycket om dig." Jag sade: "Jaså?"
De sade: "Han talar mycket om din musik, han älskar den."
Budskapet på mitt album är "Sluta inte tro".
Grejen är att tala till människor på ett annat sätt än att man -
säger till någon: "Gud vill att du ändrar på ditt liv", -
eller "Gud är frälsaren".
Man kan också tala till människor på ett annat sätt.
Jag gjorde det här albumet så att även om jag inte står -
framför dig så kan du lyssna och kanske det kan beröra -
och du förstår vad jag säger och budskapet i sången.
"Sluta inte tro" uppmuntrar dig att tro på dig själv -
och på det du gör.
I förorten i Råslätt är alla alltid tillsammans -
och om någon försöker något trycker de andra ner och säger: -
"Varför gör du så?"
Mitt budskap är -
att om du är bra på något så gör det.
OM Sverige arbetar bland unga i förorten i Råslätt.
Fråga om hur du kan bli en del av arbetet: -
WWW.OMSVERIGE.SE
Översättning: Andreas Forsberg Himlen TV7