Kuigi vahel tundub, et Jumal on kusagil kaugel,
tean siiski, et Ta näeb, millest olen läbi minemas.
Mina olen Abel ja ma saan peagi 20-aastaseks.
Ma elan Rootsis, Jönköpingu linnas.
Vabal ajal tegelen erinevate asjadega: mängin jalgpalli, esinen
ja olen ka koguduse liige.
Elan koos 5-6 teise kutiga tõeliselt suures korteris.
Seal käib pidevalt üks melu ja vaikust pole kunagi.
Olen pärit Libeeriast.
Elasin Libeerias koos ema ja õe-vennaga.
Sõda oli kohe, kohe algamas, mistõttu isa helistas ja ütles:
"Ma ei taha, et Libeeriasse jääksite, vaid et te tuleksite Rootsi."
Enne Rootsi jõudmist algaski Libeerias kodusõda.
Nii asusimegi teele, minnes esialgu Nigeeriasse
ja oodates seal 9 kuud.
Läbides teatud protsessi, jõudsime lõpuks omadega Rootsi.
Ema pidi meiega Nigeerias kokku saama,
kuid ta ei tulnud.
Ma isegi ei tea, miks?
Kuid me tulime Rootsi ja see oli tõeliselt tore.
Emast tundsin küll suurt puudust
ja isa saatis ka inimesi Aafrikasse teda otsima,
aga teda ei leitud.
Lõpuks öeldi, et ta viibib kusagil naabermaal.
Peale seda pole teda enam kordagi näinud.
Olin Rootsi tulles 13-14 aastane.
Oli raske tulla uuele maale, mille keeltki ma ei osanud.
Kuna mulle aga meeldis sport, õppisin kiiresti keele ära.
Mängisin Libeerias palju jalgpalli.
Võrreldes Rootsiga oli elu Libeerias ikka hoopis erinev.
Oli olukordi, kus inimestel polnud süüa või eluaset.
Samas mu enda lapsepõlv möödus kenasti
ja ma olen tänulik selle eest, et midagi halba ei juhtunud.
Mu pere polnud küll rikas, kuid ma sain siiski koolis käia.
Kohe kindlasti tahaksin kodumaale tagasi minna.
Ainuüksi juba ema pärast, kelle tean elus olevat.
Tahaks nii väga teda näha...
Kui Abel tunneb end rõhutuna, saame rääkida sellest.
Oleme ikka üksteisega oma raskusi jaganud.
Seejärel aga istume maha ja palvetame.
Kord on Abel omadega maas, kord mina.
Siis võtame kitarri, laulame ja julgustame üksteist.
Ühised laulmised ja palveajad, kui ka oma elust jagamine
on liitnud meid ühte.
Tema räpib ja teeb muusikat.
Ta käib meil siin kohalikus stuudios.
Mu isa oli abielus rootslasest naise, Monikaga.
Nii et kuigi mu ema pole siin ja ma pole teda mõnda aega näinud,
oli mul rootslasest "ema", kellele ma väga meeldisin
ja kes hoolitses mu eest, kui enda omast.
Ta polnud küll mu bioloogiline ema, kuid ma austasin teda väga.
Elasime kõik koos, kuniks Monika ja isa lahku läksid.
Nii jäid nad kumbki eraldi elama.
Tahtsin jääda kasuema juurde, kuid isa ei lubanud,
mistõttu kolisingi Jönköpingisse isa juurde elama,
elades koos temaga kuni 17-aastaseks saamiseni.
Hakkasin lävima Danieli-nimelise poisiga,
kelle vanemad olid kristlased.
Ta viis mind ühte noorte kogunemispaika,
mida kutsuti "elutoaks".
Juba esimest korda sinna minnes tundus see väga kodusena.
Seejärel kutsus Daniel mind aga lähedal asuvasse kogudusse.
Ka see tundus väga kodusena ja ma tundsin, et sinna ma kuulun.
Nii hakkasingi koguduses käima.
Koguduses käies hakkas kasvama ka mu usk Jumalasse.
Läksin Teen Street-laagrisse,
kuhu koonduvad paljud teismelised eri paigust üle maailma.
Meil on vaid üks ühine nimetaja - õppida paremini tundma Jumalat
ja Teen Street'i laagris jõudsin ma ka Jumalale palju lähemale.
Laagri järel rääkisin oma noortepastoriga
ja ütlesin, et tahan saada ristitud.
Ta küsis, kas mõtlen seda tõsiselt ja ma ütlesin, et mõtlen küll.
Mind visati kodust välja ja mul polnud kuhugile minna.
Martin, OM'i juht, ütles, et võiksin elada nende korteris.
Tundsin, et vajan Jumalalt vastust, miks see kõik nii juhtus?
Istusin üksi seal korteris, panin kõik tuled kustu,
võtsin oma iPod'i ja kella ja ütlesin: "Jumal, ma vajan üht märki.
Näita mulle, et Sa ka päriselt hoolid minust.
Annan Sulle selleks pool tundi."
Ja nii ma siis istusin seal pimedas.
Istusi ja ootasin Jumalalt mingit märki ning seda, et Ta ilmutaks oma palet.
Möödus 20 minutit, siis 25...
Tõusin ja ütlesin Jumalale: "Veel 5 minutit on jäänud.
Ma vajan seda märki."
Kuid midagi ei juhtunud.
Panin tuled uuesti põlema ja läksin kurvana välja.
Kohtasin väljas oma sõbra Davidi ema.
Ta haaras mind oma embusse ja ütles:
"Abel, ma tahan, et sa teaks, et Jumal armastab sind väga.
Ja isegi, et sul on vahel tunne, et Ta on kusagil kaugel,
siis ometigi Ta armastab sind."
Ma ei öelnud sellele naisele, et olin tulnud välja peale seda,
kui olin palunud Jumalalt märki Tema armastuse kohta.
Kuulsin, et mu isa oli haigeks jäänud.
Tal oli aju halvatus ja ta oli nädal aega koomas.
Teadvusele tagasi tulles selgus, et ta oli kaotanud kõnevõime.
Kui tal külas käin, on tal alati hea meel mind näha.
Püüan keskenduda sellele, mida teen.
Isa parem pool on halvatud ja ta ei saa rääkida.
Kui ta kasutab suhtlemiseks oma kätt
ja tema näost on näha, et tal on hea meel mu nägemise üle.
Vahel on raske teda sellises seisus näha.
Kuid koju tulles mu toanaabrid kallistavad mind
ja see toob taas naeratuse suule.
Mu toakaaslased töötavad OM-nimelises organisatsioonis
ehk Operaatsioon Mobilisatsioonis.
Nad peavad mind oma väikevennaks.
Ma väga hindan seda, sest need kutid on tõesti super.
Vahel ma teen süüa ja siis me sööme kõik koos.
Valmistan Libeeria ehk siis Aafrika toitu,
kus on nii palju pipart, et suu põleb.
Sõpradega koos elamine on tore, kuna me vajame inimesi enda ümber.
Üksi elamine poleks hea.
See on tore, sest julgustame üksteist ja palume üksteise eest.
Ka võime jagada üksteisega sellest, kui teeme midagi, mida ei peaks.
Minu meelest õpetab see ka vastutustunnet
ja aruandekohustust teiste ees ning see on hea.
See valmistab ka ette tulevikuks ning isiklikuks pereeluks.
Ta on küll alati olnud enesekindel,
kuid nüüd ta on veelgi kindlam neis andides, mis talle on antud.
Ta on hakanud nägema seda potentsiaali,
mis tal on, et mõjutada teisi.
Seda nähes, otsib ta veel enam võimalusi
avaldamaks teistele positiivset mõju.
Tema kohalolek rahustab,
nii et kui on suur kamp poisse koos,
kellest on raske uskuda, et nad suudaks paigal püsida,
siis Abel suudab neid siiski vaigistada ja see on tõelien anne.
Noored poisid pole kergete killast, kuid ta oskab nendega toime tulla.
Meil on punt teismelisi, kes juhib Peter Magnusson
ja kellele me püüame õpetada nii juhtimisoskusi,
kui ka seda, kuidas avaldada teistele positiivset mõju
ja kuidas teha koostööd.
Ka Abel on sellesse kaasatud.
Abel hakkab nägema seda vastutust, mis tal juhina on.
Tal on loomupärane oskus luua inimestega suhteid
ja inimesed ka austavad teda.
Ta oskab oma ande ja energiat õiges kohas kasutada.
On imeline näha, kuidas ta on kasvanud
tänu meiega koos elamisele ja ka juhtimiskursustel osalemisele.
See oli ta enda otsus sellest osa võtta.
Kui ta ise poleks seda tahtnud,
siis vaevalt, et ta oleks eriti muutunud,
kuid ta tahab avaldada mõju teiste eludele.
Kõik teavad Abelit, kes on igati värvikas persoon
ja kelle kohalolu on koheselt märgatav ja kogetav.
Abelit tuntakse ka tänu tema muusikale.
Abel on oma loomult esineja
ja suudab luua kontakti, kellega iganes.
Abelil on palju küsimusi usu kohta,
mis annab märku tema tahtest saada teada veelgi enam.
Arutleme sageli usuteemade üle.
Ta on selles osas õigel teel,
sest kui ta ei küsiks, oleksin veidi mures.
Abel tahab tunda Jumalat ja veeta aega koos Temaga;
tahab õppida kuulma Jumala häält ning rääkida neil teemadel.
See kõik annab tunnistust sellest, et Abel kasvab.
Selle paiga nimi on Underground.
See on osa koolist.
Meile meeldib muusika
ja me tahtsime ühte kohta, kus ajada oma asja.
Teha asju, mis sümboliseerivad meie koostööd.
Meid on kolm, kes vastutavad selle stuudio eest -
mina, Darian ja Michael.
Michael on DJ ja Darian paneb kokku kõik viisid.
Aitame ka teisi muusika vallas.
Kui mõelda kõigele, mis on toimunud,
siis ma saan väljendada oma tundeid just muusika kaudu.
Istun maha ja kirjutan.
Tulen stuudiosse ja salvestan.
See kõik parandab enesetunnet.
Nii et alati, kui mul on kurb meel, tulen siia stuudiosse ja teen muusikat.
Laulan ja räpin asjadest, mis mind puudutavad.
Püüan kõik endast välja saada.
Olen siin esilehel. Näed seda väikest pilti minust?
Võid zuumida veidi, et näidata mind. Sa mu naeratust näed?
Mind ümbritsevad inimesed kogudusest, parimate sõprade seast
ja ka muidu, on julgustanud mind.
Ma meeldin neile ja ka see, mida ma teen.
Nad ütlevad, et ma ei pea hoolima teiste arvamustest.
Et tuleb teha seda, mida armastan.
Mu isa ei öelnud mulle kunagi: "Abel, see mida teed, on täiega hea."
Kuid vahel ta sõbrad ütlevad, et isa räägib minust palju
ja mul tekib küsimus: "Kas tõesti?"
Nad ütlevad: "Jaa, ta räägib su muusikast,
mis talle väga meeldib."
Minu albumi sõnum on: "Ära loobu oma usust."
Inimestele võib rääkida Jumalast eriviisidel,
selle asemel, et istuda nende ette maha ja öelda:
"Jumal tahab, et muudaksid oma elu"
või et: "Jumal on päästja!"
Inimesi saab ka teistmoodi kõnetada.
Seetõttu lõingi selle albumi, et kuigi ei seisa otseselt inimeste ees,
võivad nad kuulda selle sõnumit ja saada ehk puudutatud sellest.
Nad võivad mõista, mida ütlen ja milles peitub mu laulu sõnum.
"Ära loobu oma usust" julgustab uskuma iseendasse
ja sellesse, mida teed.
Kogukonnas, kus elan, on kõik harjunud pidevalt koos olema
ja kui keegi üritab teha midagi teistmoodi,
võtavad teised ta kohe ette ja küsivad: "Miks sa midagi sellist teed?"
Kuid mu sõnum sulle on see,
et kui sul on annet midagi teha, siis tee seda.
Operatsioon Mobilisatsioon teeb noorsootööd Räslätti piirkonnas.
Kui sul on soovi nende tegevusega liituda,
hangi täiendavat infot ekraanil olevalt kodulehelt.
Tõlge: Anne-Ly Raukas