o
RÖTTER OCH REFLEKTIONER Arad , del 3
I detta avsnitt fortsätter vi vårt besök i Israels ökenstad Arad, -
tillsammans med artisten Rick Wienecke.
Rick kom till Israel från Kanada för 35 år sedan.
Han tjänstgjorde i Israels armé och bodde i samhället Kadim i Samarien.
Rick och hans familj förlorade sitt hem då fyra samariska samhällen -
förstördes vid tillbakadragandet från Gaza 2005.
Därefter flyttade Wieneckes till en konstnärsateljé i staden Arad.
Här har Rick skapat brons och stenmonumentet "Tårarnas Källa" -
som fokuserar på sambandet mellan Jeshuas sju sista ord på korset -
och den nazistiska Förintelsen som drabbade det judiska folket.
Ett revolutionerande koncept.
Vi lämnar motsatsernas konflikt och går till nästa avdelning.
Särskilt den här delen var kampfylld för mig -
eftersom den korsfäste säger: "Kvinna, se din son" -
och "Se din mor..." (Joh.19:26-27)
Enligt Nya Testamentet talar Jesus här direkt till Sin mor -
och till Johannes, som var den enda av lärjungarna -
som stannade kvar under hela korsfästelsen.
Hans händer hålls samman.
Han ser nedåt. Det är som om Han ber dem att komma tillsammans -
som om Han säger till Johannes "Jag vill att du ska bära henne."
Här i tygvecken... Jag visste inte själv vad jag skulle göra -
eftersom det sades direkt till två personer.
Hur reflekterar det Förintelsen? Finns något som speglar detta?
Jag började skulptera i leran. I början representerade den här -
figuren att Förintelsens överlevare bär denna tunga mantel.
När jag formade vecken fick den en surrealistisk, kvinnlig karaktär, -
där fötterna, benen och ryggen ligger över hans axlar.
Huvudet är här. Armarna är invävda i tyget.
Tygets ände har han i sin hand och den fokuserar han på -
eftersom jag började inse att en Förintelseöverlevare -
bär med sig minnet av sina döda överallt.
Det är nästan som en mantel som placerats på honom.
När Jesus talade till Maria och Johannes -
skapade Han en relation mitt i Sitt eget lidande -
som inte var naturlig.
Hon var ju inte hans mor och Johannes var inte hennes son.
På samma sätt hade överlevarna vid krigsslutet -
förlorat de flesta av dem som var deras naturliga släktingar.
- Det stämmer. - Denna mantel av människor -
som de aldrig tidigare känt placerades på dem.
Minnet av att vara en överlevare av katastrofens sex miljoner döda -
blir en identifikation med en relation -
som läggs på honom och som inte är naturlig.
Jag måste fråga, eftersom jag nu ser vissa detaljer i ansiktet.
Det verkar bekant på något sätt.
Hur kom det sig att du formade ett sådant ansikte?
Jag har arbetat som skulptör i cirka 25 år -
och jag har märkt att när jag jobbar med en skulptur -
och inte har en förebild tenderar den att se ut som jag -
vilket kan bli skrämmande.
Jag gick till Yad Vashems fotoarkiv i Jerusalem -
där de har 2 500 000 bilder från Förintelsen arkiverade.
Man kan bläddra igenom bilderna en i taget, vid en dataskärm.
Jag letade efter ett ansikte i 2,5 timmar.
Plötsligt dök ett halvkroppsfotografi upp på skärmen -
med ett helt ansikte av någon från ett av lägren.
Med en filt över axlarna och fångdräkt under.
Jag tänkte att det här är min modell.
Jag började jobba utifrån det ansiktsuttryck fotokopian hade.
Det tog nästan ett år att skulptera fram ansiktsuttrycken i lera -
men senare när jag första gången besökte Auschwitz -
tittade jag på ett 15 minuter långt dokumentär av de överlevande.
Den sista delen visar den ryska befrielsen av de överlevande.
Jag sitter i publiken och tittar när kameran plötsligt -
glider över en grupp fångar och särskilt en man som står där -
och det var min modell. Jag såg på ansiktet -
för när jag skulpterade hade jag haft en bild med ett enda uttryck -
med en känsla av övergivenhet som jag ville skulle besjäla leran.
Man lär känna varenda linje, varje del av ansiktets struktur -
så när jag kände igen detta ansikte på filmen flippade jag ur helt -
för det var som att se någon jag kände väl, utan att veta hans namn.
Sedan insåg jag plötsligt att han överlevt Förintelsen.
Så de senaste åren har jag med Auschwitz-arkivens hjälp -
försökt ta reda på hans namn och vad som hände med honom.
Terrorism kan drabba i Israel när som helst.
Antingen som självmordsbomber eller oavbrutet raketregn från Gaza .
Genom organisationen "Josefs förråd" kan vi snabbt ge hjälp till offren.
Vi levererar livsviktiga medicinska förnödenheter till sjukhus som är -
i frontlinjen vid attackerna. Vi ger också humanitär hjälp -
till dem som skadats i attacker.
Din donation ger oss möjlighet att hjälpa snabbt och effektivt.
Ring numret på skärmen -
eller donera online på: www.roots4you.tv
Varför inte bli en månatlig donator?
Tillsammans kan vi beröra dem som drabbats av attacker i Israel -
och ge undsättning till dem som bäst behöver det.
Budskapet på följande avdelningen tycker jag är starkast.
Den är i mitten och verkar sticka ut mest från väggen.
Här är känslan av orden -
"Min Gud, min Gud, varför har du övergivit mig?" (Matt.27:46)
När jag började röra vid korsfästelsen tänkte jag att -
detta är Jesus som känt Faderns närvaro -
som ingen annan någonsin.
Plötsligt i Sitt lidande ropar Sonen och letar efter Fadern.
Allt pekar uppåt. Händerna är fastspikade men fingrarna krökta.
Huvudet är överdrivet och kastat bakåt. Läpparna är öppna.
Och figuren ger intrycket av att det är Jesu sista andetag.
Det sista Jesus kunde föreställa Sig var att inte hitta Fadern -
så Han ropar uppåt.
Skillnaden mot figuren som representerar Förintelsen är -
att han är den enda figuren som har vänt ryggen till, -
men hans rop är likadant på ett sätt.
Ansiktet återspeglar nästan den korsfästes ansikte.
Han letar också efter sitt sista andetag.
När jag forskade inför detta hittade jag i en bok -
där "sonderkommandon" som stängde dörren till gaskamrarna berättar -
om orden som hördes under 10 minuter sedan dörrarna stängts -
innan gasning började verka. Det upprepades om och om igen -
ropet från psalm 22. "Min Gud, min Gud, varför har du övergivit mig?"
När jag läste det tappade jag helt behärskningen -
för jag visste inte att dessa ord stod skrivna någon annanstans -
än vid Jesu korsfästelse.
Att upptäcka att detta stod både i Psaltaren -
och ofta ropades i gaskamrarna vände helt upp och ner på mig.
Därför att orden återkommer så ordagrant både vid Förintelsen -
och korsfästelsen måste de se nästan likadana ut.
Du ser att Jesu huvud är rakat och att Han har ett nummer på armen -
som representerar den tredje delen av en överlevandes minnen.
Jag bestämde mig för ett fyrsiffrigt nummer.
Av all sorg jag känt under de sju år det tagit mig att skapa detta -
var det svåraste av allt under hela processen -
att sätta ett tatuerat nummer på Jesus.
För en överlevare är så många minnen förknippade med det numret.
- Jesus själv var fånge i romerska armén. - Javisst.
Och märkt för evigt.
Det femte ordet säger "Jag törstar." (Joh.19:28)
När man blir korsfäst töms kroppen på vätska.
Allting dras neråt, en rörelse neråt.
Om Jesus under hela Sitt liv har deklarerat -
att Han är livets vatten och att vem som än kommer -
till Honom aldrig ska törsta mer då betyder det att när Han säger -
"Jag törstar" har Han inget mer att ge. Allt har redan hällts ut -
så fingrarna är overkliga. Allt är neddraget.
Vi har försökt ordna fötterna så det verkar -
som om de är den sista droppen. Den sista tåren.
Figuren som representerar Förintelsen -
handlar om vad törsten historiskt betydde för lägerfångarna.
De kunde överleva länge på små bitar bröd -
men hade de inte vatten att dricka dog de inom ett dygn -
så igenkänningstecknen är dubbelriktade.
Ena handen kan nästan röra vid fötterna men inte riktigt.
Den sista tåren eller droppen.
Den högra handen visar på naturlig törst.
Men den andra handen ligger kupad på marken -
för att jag ville visa att det finns en andlig aspekt av törst -
där han söker efter det vatten som släcker även hans inre törst -
så bilden innehåller ett dubbelt budskap.
Här är en vattenkanal. Återanvänder du vattnet?
När vi bestämde oss för att använda vatten som en symbol för tårar -
efter beskrivningen i Jeremia bok -
så funderade vi på hur vi skulle återvinna det.
Men så kom idén att vattnet skulle droppa som tårar -
och att det skulle samlas här och rinna via dessa kanaler.
Sedan grävde vi ledningar till gårdsplanen -
så att varje pelare försörjer sex olivträd som vi planterat -
här utanför med vatten. - Till minne av de sex miljoner...
De representerar bön och att Herren vill frälsa de sex miljonerna -
så de representerar förbönens tårar -
som bärs iväg till en plats där de ger liv med rötter i landet.
Det häftiga är att varje träd du ser i Negevöknen -
måste någon avsiktligt ha planterat.
Att träden planterats där är hela meningen med liv ur tårarna.
Det sjätte ordet är "Det är fullbordat" (Joh.19:30)
Den korsfästes ansikte ser ut så, som en deklaration.
Visuellt skulle fingrarna dölja handflatorna och spikarna.
Jesus förklarar jobbet avslutat. Det är gjort.
Förintelsefiguren täcker på samma sätt över sitt ansikte.
Ena handen är i luften som om den söker en riktning.
Men allt flyter. Det finns ingen riktning.
När jag tänkte på ordet "fullbordat" -
fullbordades något för det judiska folket? 1945 var slutet -
på deras lidanden i Förintelsen.
När befrielsearmén anlände till ett koncentrationsläger upptäckte de -
att människorna i lägren var som vandrande döda.
Många kom inte ens ihåg sitt eget namn, bara siffran på armen.
Så de måste återhämtas mentalt och fysiskt.
För om någon försöker förstå sin egen mänsklighet efter att -
den tagits ifrån dig i lägren måste man vidröra ett minne.
De som hade mentala och fysiska möjligheter till det, återvände -
till sina små byar i Polen -
för att återkoppla till sina minnen och bli mänskliga igen.
Men det är historiskt dokumenterat att när fångarna kom tillbaka -
togs de inte emot av dem som nu ägde alla deras tillgångar.
De togs inte emot med någon som helst sympati utan med vrede.
Istället drabbades de av pogromer över hela Polen och Ukraina.
Över 25 000 som överlevt lägren och hela Förintelsens mardröm -
blev mördade framför sina egna hem av sina egna grannar.
Ingen ville ha judarna före kriget och ingen ville ha dem efteråt.
Den enda plats i världen som ville ta mot judarna -
var Palestina. Men britterna gjorde allt de kunde för att hindra dem.
Bibeln lär oss att när vi välsignar Israel ska Gud välsigna oss.
Nu kan du välsigna Israel och Guds utvalda folk.
Genom att donera till "Rötter och reflektioner" hjälper du oss att -
inte bara fortsätta med programmet, din gåva gör mycket mer.
Den kan stödja vårt humanitära arbete med både judar och araber.
Den hjälper oss att utbilda dig och Kristi kropp i hela världen -
om Israels betydelse och hennes plats i Guds hjärta.
Vill du ge en engångsdonation i dag eller donera månadsvis?
Vi är beroende av ditt stöd för att kunna fortsätta sända programmet.
Ring numret på skärmen eller använd hemsidan: www.roots4you.tv
Samarbeta med oss och välsigna Israel.
Är detta den slutgiltiga desperata handlingen?
På ett sätt, men det är ingen aktiv desperation, utan kollaps.
De som inte längre kunde återvända till sina egna hem -
var ju tvungna att gå någonstans. Vart gick de?
Några av överlevarna jag talat med måste återvända till samma läger.
De närmaste tre åren blev de flyktingar i dessa läger.
Jag såg på bilden där den korsfäste säger:
"Fader, i dina händer överlämnar jag min ande." (Luk.23:46)
Så korsfästelsen handlar bara om död som är oundviklig.
Jesus har inget mer att ge. Allt är givet och döden tar Honom.
Förintelsen går in i en period som liknar en begravning.
För dem som överlevde mellan åren 1945-1948 var det -
liksom i bilden där offret vävs in i tyget -
nästan som att begravas tillsammans med de omkomna.
Figuren representerar minnets mantel av dem som dött.
Men händerna på personen som är invävd i tygvecken går upp -
vilket visar på relationen till överlevaren som alltid manas att -
minnas dem som dött. Så på ett sätt är det nästan som -
om de som dött säger till den som överlevt -
"I dina händer överlämnar vi våran ande - våra minnen."
Jag ser på honom och tänker att det som generellt karaktäriserar -
Förintelsens överlevare är att de alltid tvingas att minnas offren.
Det är därför det finns museer, filmer, poesi, konst, osv. -
för de känner att det finns något inom dem som måste minnas offren.
- Plötsligt kommer vi fram till ett barn som sitter i fosterställning.
- Exakt.
Allt på dessa väggar var en sjuårig process för mig -
där jag försökte förstå två relationer, två lidande personer.
Bilden du nu ser visste jag inte hade en relation till muren.
Som du sa sitter barnet i fosterställning -
men befinner sig i slutet av hela dödsprocessen.
Han är inuti krematoriet.
Men det visar igen på utstöttheten och att vara helt avskuren.
På denna sidan är en exakt kopia av Auswitch-Birkenaus krematoriedörrar.
Alla barn brändes i dessa ugnar.
Så jag visste att jag måste göra en exakt kopia av dörrarna i Birkenau.
Men du ser också barnets arm som når genom den stängda dörren -
och barnets hand når ner till en liten bit mark precis utanför dörren.
Markbiten symboliserar landet Israel - en nations landområde.
Men liksom landet är fjärilen något som barnet aldrig ser.
Barnet rör vid mark som tillhör honom men ser och känner -
varken landet eller fjärilen eftersom de är just utom räckhåll.
Jag tänkte att om det finns ett igenkännande i lidandet -
det finns ju hos båda en likhet i döden -
och eftersom jag är konstnär kanske jag tänjer detta lite -
men Jesus var begravd i tre dagar -
och judarna "begravdes" under treårsperioden 1945-1948.
Om det finns paralleller i både döden och begravningen -
så finns också en uppståndelseplats.
I bilden finns början till deras fysiska koppling till landet.
Den är som början till deras uppståndelse som nation.
Den avslutande bilden är känslan av båda dessa personligheter -
som varit involverade i denna lidandets dialog.
Båda med halva kroppar. Båda kommer upp ur de dödas stenar.
På ett sätt hittar de varandra. De erkänner äntligen varandra.
De kommer in i varandras omfamning -
men det sker under lidandets bägare som nu är tom.
Båda känner på ett sätt igen varandra i lidandets brödraskap.
Båda är identifierade med det och förstår det -
och detta skapar på ett sätt ett vidkännande av varandra.
Så det finns en omfamningens plats.
Det påminner om de torra benen i Hesekiels bok.
Precis. De två delarna.
När jag ser på det ser jag en fysisk uppståndelse hända här -
och en relationens uppståndelse i denna bild.
Du har grupper som kommer hit och tittar på detta.
Hur reagerar israeliska och andra judar när de ser och hör detta?
Den första och vanligaste reaktionen är att de blir chockade.
En israelisk affärskvinna svimmade nästan.
Hon sa: "Jag kan inte andas. Du har tagit de två svåraste -
händelserna i vår historia och satt dem vid samma bord."
Då tänkte jag att nu börjar de lära oss.
De kommer med instinktiva reaktioner.
Vi har haft grupper med överlevare från Förintelsen -
israeliska skolklasser och lärare.
Vi har haft israeliska affärsmän och politiker här.
Inledningsvis brukar alla först hamna i chock.
Sedan kommer känslan av "Hur kom du på det här?"
De är uppenbart enormt nyfikna. När de kommit över första chocken -
går de till konstnären som de börjar analysera lite.
De hör på min hebreiska att jag inte är från Israel.
"Hur länge har du bott här? Har du och dina barn gjort militärtjänst?"
De prickar av frågelistan och när de förstår att -
jag är tillräckligt mycket en del av dem, säger de: -
"Säg mig vad du tänkte när du gick igenom processen."
Jag säger alltid att jag enbart gick igenom processen -
på grund av min relation med Jesus.
Jag kan bara skapa utifrån den punkten, relationen till -
detta land under 30 år och till de överlevande som jag känner.
Utifrån den relationen försöker jag skapa igenkänningselement -
men även enligt korsfästelsen utifrån att jag känner Jesus.
Då säger de att: "Okej, detta var ganska svårt att svälja -
men, vad tänkte du!?"
Jag börjar gå igenom delar av processen med dem -
och de sitter tysta, vilket är ovanligt för en grupp israeler -
utan att avbryta eller fylla i vad de tycker att du säger.
De är väldigt fascinerade -
och det är de som, i motsats till våra förväntningar, säger -
"Du måste öppna detta. Människor behöver se det."
Israeler har sagt till oss: "Detta är första gången jag känt -
tillgång till Honom som personlighet."
Du har gjort Honom till en av oss, inuti vårt eget lidande.
- Det är en kraftigt uttryck av samhörighet med det de ser.
Vi ska garanterat ta hit en grupp. - Så bra!
För detta är bra. Man tror inte något ska ligga i Arads utkant -
mer än vildmark och öken. Men vi har sett livet bli levande -
genom judisk historia. Tack så mycket, Rick!
Översättning: Åsa Eriksson
Â