Toivotan tervetulleeksi nekin, -
jotka katsovat meitä television välityksellä.
Lausun muutaman sanasen itsestäni.
Nimeni on Kristian Sand. Vaimoni nimi on Ritva.
Olen norjalainen, ja hän on suomalainen.
Olemme tehneet lähetystyötä -
Englannissa intialaisten maahanmuuttajien parissa ja Intiassa.
Nyt olemme asuneet useita vuosia Suomessa.
Kuulumme Seinäjoen vapaakirkkoon.
Siinä lyhyt esittely niille, jotka eivät ole aiemmin minua tavanneet.
Tänään tahdon puhua asiasta, -
joka ei ole helppo kenellekään, ja se on heikkous.
Jos olet yhtään sellainen kuin minä, -
sinun voi olla erittäin vaikeaa hyväksyä oma heikkoutesi.
Saatat paeta sitä tai kamppailla sitä vastaan -
sekä pitää sitä rumana ja sellaisena, jota et toivoisi sinulla olevan.
Mutta Jumala sanoi jotain hyvin huomattavaa -
apostoli Paavalille hetkenä, jolloin tämä oli hyvin heikko ja kärsi paljon.
Aloitan saarnani lukemalla 2. Korinttolaiskirjeestä -
luvun 12 jakeet 7―10.
"Ja etten niin erinomaisten ilmestysten tähden ylpeilisi, -
on minulle annettu lihaani pistin, -
saatanan enkeli, rusikoimaan minua, etten ylpeilisi.
Tämän tähden olen kolmesti rukoillut Herraa, että se erkanisi minusta.
Ja hän sanoi minulle: 'Minun armossani on sinulle kyllin; -
sillä minun voimani tulee täydelliseksi heikkoudessa'".
Sitten Paavali jatkaa tämän sanoman sovelluksella: -
"Sentähden minä mieluimmin kerskaan heikkoudestani, -
että Kristuksen voima asettuisi minuun asumaan."
Tässä voimme nähdä, -
että Paavali koki elämässään kärsimystä.
Se vaivasi ja turhautti häntä todella -
ja sai hänet huutamaan sydämestään Herralle: -
"Ota tämä minulta pois! Vapauta minut!"
Siltä meistä kaikista tuntuu, kun ajattelemme heikkouksia, -
haavoja, pelkoja ja asioita, -
jotka näyttävät jääneen osaksi meitä pitkäksi ajaksi.
Rukoilemme: "Herra, vapauta minut tästä."
Herran antamasta vastauksesta näkee, -
että Paavalin kärsimästä vaivasta yksi osa oli heikkous, -
sillä Herra vastasi: "minun voimani tulee täydelliseksi heikkoudessa".
Selvästikin siis Paavalin elämässä oli jokin heikentävä osatekijä, -
joka todella vaivasi Paavalia.
Vastaus on tietenkin hyvin yllättävä.
Olemme tottuneet uskomaan, että Jumala vastaa aina rukoukseen, -
jos yritämme rukoilla niin hyvin kuin osaamme, -
niin että voimme odottaa myönteistä vastausta.
Ja uskon siihen vakaasti.
Lähettipariskuntana olemme olleet riippuvaisia Jumalasta -
sadoissa tilanteissa, joissa on pitänyt kääntyä Herran puoleen rukouksessa.
Hän on antanut monen monituisen kerran ihmeellisiä rukousvastauksia.
Mutta tässä tilanteessa Herra sanoi: "ei", -
koska se tekee Paavalista riippuvaisen Herrasta.
Paavali kertoo Herran viitanneen Jumalan armoon.
Sitä hän tarvitsi. Hän ei tarvinnut vapautumista -
vaan taivaallisen armon kokemista.
Ja kun oppii hyväksymään heikkouden jonain, minkä Jumala sallii pysyvän, -
ja riippumaan Hänen armossaan, -
pystyy elämään jokseenkin sopusoinnussa heikkouden kanssa.
Tässä kohdassa haluan kertoa todistuksen unesta, -
jonka Jumala antoi minulle vuonna 2013.
Voi sanoa, että siihen aikaan minullakin oli piikki lihassani.
Olin yksinkertaisesti työuupunut.
Kuten valtaosa teistä tietää, työuupumus on hyvin heikko tila.
Silloin ihminen ei selviydy normaaleistakaan toiminnoista.
Jopa pitkään puhuminen verottaa liikaa energiaa, -
samoin pitkään jatkuva keskittyminen.
Ei ole tahdonvoimaa ja luottamusta siihen, -
että voi ratkaista ongelmia uskoa, kärsivällisyyttä ja rukousta soveltaen.
Työuupumuksessa kokee avuttomuutta ja heikkoutta.
Olin siihen aikaan hyvin heikko ja riippuvainen.
Asuimme silloin Sastamalassa.
Ja siihen aikaan Jumala antoi minulle unen opettaakseen näitä asioita, -
joita Hän opetti Paavalillekin.
Unessa näin itseni Norjassa. Ajoin polkupyörällä.
Se oli kilpapyörä, mutta en ollut kilpailussa.
Se oli pikemminkin mukava loma-ajan pyöräilyretki, -
jossa voi nauttia Norjan maaseudun kauneudesta.
Matkani alkoi pohjoisesta Trondheimista.
Retken päätepiste oli lapsuudenkotini lähellä Osloa -
tai oikeastaan lähempänä Lillehammeria.
En yrittänyt ajaa niin nopeasti kuin pystyin.
Se oli pikemminkin maisemista ja liikunnasta nauttimista.
Unen päätarkoitus ja -sanoma koitti, -
kun olin matkan puolivälissä.
Matkan pituus oli joitain satoja kilometrejä.
Olin puolivälissä, kun aloin kysyä itseltäni: -
"Alkaako minua väsyttää?
Pääsenkö perille?
Olenko ollut liian optimistinen, kun olen lähtenyt näin pitkän matkalle?"
Tällaisia kysymyksiä pohdin.
Ja tietenkin ne liittyivät aivan muihin asioihin elämässäni -
kuin pyöräretkeen. Ne liittyivät siihen, miten elin, -
painoin polkimia, käytin paljon voimiani päästäkseni eteenpäin -
ja elin kuin pyöräilijä.
Uni viittasi aikaan, -
kun aloin hieman väsyä elämäntyyliin, -
jossa käytin koko ajan paljon energiaa.
Se viittasi myös aikaan, -
jolloin uskalsin kysyä itseltäni, -
olenko väsyneempi kuin tajuan ja olen valmis hyväksymään.
Se oli minulle hyvin merkittävää, koska olin ollut toiminnan mies.
Olin ollut hyvin nopea ja toimelias.
En hidastanut, vaikka olisi ollut oikeasti ongelmia.
Se, että olin valmis kuuntelemaan itseäni ja väsymystäni, -
kertoi minulle, että elämässäni oli tapahtumassa jotain uutta.
Olin valmis kuuntelemaan heikkouttani ja rajallisuuttani -
sekä ymmärtämään niitä.
Päätin pitää taukoa.
Kun päätin levätä ja pohtia näitä kysymyksiä ja etsiä niihin vastauksia, -
Ritva ilmestyi yhtäkkiä siihen paikkaan unessa.
Hän ei ollut ollut retkellä mukana.
Hän ilmestyi, kun pysähdyin lepäämään ja ajattelemaan.
Se on hyvin tärkeää, -
sillä Ritva on varoittanut minua työtahdistani -
koko avioliittomme ajan.
Hän on kantanut huolta minusta ihmisenä -
enemmän kuin siitä, miten paljon saan aikaan Jumalan työssä.
Hän on kysynyt monesti, olenko ahtanut kalenterini liian täyteen -
ja olenko varannut aikaa levolle.
Tässä Jumala siis sanoi: -
"Nyt kun olet valmis hidastamaan ja pohtimaan, onko tahti liian kova, -
muista, että Ritva on kysynyt sinulta tätä samaa pitkään."
Nyt sitä kysyin minä itse.
En ollut aiemmin kuunnellut Ritvaa, koska ajattelin, -
että kysymykset olivat uhka työtahdilleni ja tuottavuudelleni.
Pidin niitä vihollisena.
Mutta nyt Ritva tuli mukaan yksimielisenä kanssani, -
tai minä oikeastaan yksimielisenä hänen kanssaan.
Hän rohkaisi minua pohtimaan näitä kysymyksiä.
Kun pohdin kysymystä, olinko lähtenyt liian optimistisesti, -
pystyin kuuntelemaan ja kohtaamaan ensikertaa sen totuuden, -
että olin heikompi kuin halusin.
Sain myös kuulla vastauksen nopeasti, -
koska olin valmis kuulemaan vastauksen, ja se oli: "Kyllä, -
olet paljon väsyneempi -
kuin olet tähän asti ollut valmis kohtaamaan ja hyväksymään."
Se painui vähitellen tajuntaani.
Ja sitten automaattisesti tästä sisäisestä paikasta, -
joka oli hyvin väsynyt ja heikko, pystyin kuulemaan, -
että tällä väsyneellä osalla minussa oli ääni.
Se sanoi, että voinko löytää -
aiempaa lempeämmän, ystävällisemmän ja hitaamman tavan -
kulkea tämän loppumatkan.
Sieluni ja ruumiini olivat väsyneet -
kiireeseen ja tahtiin, jolla olin elänyt.
Nyt olin valmis kuuntelemaan sitäkin ääntä.
Väsymyksen ääni ilmoitti siis itsestään.
Se sanoi: "Kaipaan sellaista vauhtia, joka vastaa sitä, -
miten paljon sinulla on voimia ja elämässäsi on Jumalan armoa."
Niin sieluni sanoi.
Kun mietin leppoisampaa, helpompaa ja levollisempaa elämäntahtia, -
yhtäkkiä Ritvan veli Niilo Närhi ilmestyi siihen paikkaan, -
johon Ritva ja minä olimme pysähtyneet keskustelemaan.
Niilo oli autollaan matkalla Norjassa.
Nähdessään meidät hän pysäytti auton.
Halasimme iloisesti, kiitimme Herraa ja nautimme toistemme seurasta.
Sen jälkeen suustani hypähti kysymys.
Se ei ollut ennalta mietitty kysymys.
Se ei tullut entisen Kristianin ajatusmaailmasta.
Se oli halua kuunnella uutta Kristiania, uutta kaipuuta ja uutta tarvetta.
Kysymys oli tämä: "Voisimmeko tulla loppumatkan ajaksi autoosi?
Istuisimme vain matkustajina."
Niilo vastasi: "Totta kai."
Tarkistin Niilolta vain, onko hän menossa Oslon suuntaan.
Hän sanoi olevansa menossa siihen suuntaan.
Uni päättyi siten, -
että Ritva ja minä menimme auton takapenkille istumaan.
Loppumatkan me vain istuimme -
ja Niilon auto vei meitä.
En ponnistellut yhtään niin kuin pyöräillessä täytyy ponnistella.
Polkupyörä ei palvele sinua. Sinun pitää palvella pyörää.
Sinun pitää käyttää voimaasi. Sitten pyörä kulkee.
Mutta kun istut autossa, sinun ei tarvitse käyttää voimaa -
ja silti auto vie sinua eteenpäin.
Siihen uni päättyi.
Uni sai ajatukseni kulkemaan aivan uusilla urilla -
sen suhteen, miten toipua loppuunpalamisesta.
Oli hyvä, että Jumala sanoi: -
"Sinun ei tarvitse olla vahva ihminen niin kuin pyöräilijä -
toipuaksesi uupumuksesta.
Olemassa on toinen tapa, joka ei ole kiinni sinun voimastasi.
Se on olla jonkun kannettavana, auton kuljetettavana.
Niilon auto oli kuva Jumalan armosta, -
Jumalan käsivarsista, siitä, että Jumala kantaa omiaan.
Niinpä niihin aikoihin -
aloin ymmärtää, että Jumala on luvannut, -
että jos lakkaan yrittämästä saada terveyteni takaisin, -
jos lakkaan yrittämästä puskea itseäni yli voimavarojeni -
ja jos odotan kärsivällisesti Jumalaa sekä Hänen armoaan ja rauhaansa, -
jotka nostavat, kohottavat ja kantavat minua, -
saavutan ennen pitkää sen kauniin päämäärän, -
jossa voin elää levosta käsin, -
tehdä kaiken levosta käsin -
ja tehdä kaiken kuin viinipuun oksa, -
joka on vain osa viinipuuta eikä ponnistele.
Se ainoastaan pysyy kiinni rungossa ja ottaa vastaan mahlan ja virran.
"Tämän haluan opettaa sinulle", Herra sanoi.
Yhtenä päivänä kävin uimassa Liekovedellä Sastamalassa.
Kun palasin sieltä, -
Herra sanoi minulle: -
"Tiedän, että olet uupunut ja että sinulla on epävarma ja kurja olo.
Mutta mieti sitä, kun olit uimassa.
Sinä et kantanut vettä etkä omaa painoasi, vaan vesi kantoi sinua.
Minä kannan sinua koko ajan, -
olitpa uupunut tai vahva. Kannan sinua koko ajan."
Se oli lääkettä uupuneelle.
Se oli lääkettä heikkouteeni -
ja avuttomuuteeni.
Ihan kuin Jumala olisi nostanut katsettani näkemään, -
että on toinenkin etenemistapa, ja se ei riipu minusta -
vaan kokonaan Isä-Jumalasta.
Suhtauduin siihen lupauksena, -
että siirryn vielä ahdistuksesta ja heikkoudesta -
siihen, että Jumala kantaa minua ja voin vain levätä.
Ajattelin, etten tiedä, kauanko se vie tai miten se tapahtuu, -
mutta sen tiedän, ettei se tapahdu omassa voimassani -
vaan Herran armosta ja Hengen vaikutuksesta.
Niihin aikoihin Jumala kiinnitti huomioni raamatunjakeisiin, -
joissa puhutaan siitä, miten Jumala kantaa meitä.
En ollut ennen juurikaan huomannut niitä, -
mutta nyt kun Hän puhui näin, -
minulle tuli nälkä saada tietää, mitä Sana sanoo siitä, että Jumala kantaa.
Saarnan loppuosassa haluan jakaa -
muutamia ihania sydäntä koskettavia raamatunkohtia -
Jumalan suusta siitä, miten Hän kantaa sinua -
heikoimmalla, pelottavimmalla tai tuskallisimmalla hetkellä.
Ensimmäinen on 2. Moos. 19:4.
"Te olette nähneet, mitä minä olen tehnyt egyptiläisille".
Hän puhuu Israelille erämaassa.
"...ja kuinka minä olen kantanut teitä kotkan siivillä -
ja tuonut teidät luokseni."
Tämä on elämäntapa, johon Jumala meitä kutsuu.
Hän kertoo elämästämme tietoa, mitä tarvitsemme ollessamme heikkoja.
Se tieto on se, että Jumala on kantanut meitä.
Hän on kantanut meitä kotkan siivillä.
Hän on kantanut sinua, niin kuin Hän on kantanut minua.
Aloin ammentaa tämän raamatunpaikan totuudesta -
niin kuin nälkäinen vauva juo maitoa.
Toinen paikka on 5. Moos. 1:31: -
"erämaassa [...] olet nähnyt, kuinka Herra, sinun Jumalasi, -
on kantanut sinua, niinkuin mies kantaa poikaansa, koko sen matkan, -
jonka te olette kulkeneet, kunnes tulitte tähän paikkaan."
Eikö olekin hieno näkökulma elämääsi?
Jumala sanoo, että olet nähnyt, miten Jumala on kantanut sinua.
Hän siis kertoo tietoa siitä hellästä ja rakastavasta huolenpidosta, -
että Hän on Isä, joka kantaa meitä.
Meistä valtaosa ei tajua sitä eikä hyödynnä sitä, -
koska olemme niin keskittyneitä omaan voimaamme -
ja kykyymme pärjätä itse.
Emme siis keskity siihen, mitä Jumala voi tehdä puolestamme.
Hän kertoo, että Hän on kantanut meitä niin kuin mies kantaa poikaansa.
Ja Hän kertoo kantaneensa meitä koko sen matkan, -
jonka olemme kulkeneet aina tähän paikkaan asti, -
missä sitten olemmekin elämässämme, -
alussa, keskivaiheilla tai lopussa.
Tämä on siis totuus. Hän on kantanut sinua koko kulkemasi matkan.
Jes. 40:11:ssä sanotaan kauniisti sama totuus: -
"Niinkuin paimen hän kaitsee laumaansa, -
kokoaa karitsat käsivarrellensa -
ja kantaa niitä sylissään, -
johdattelee imettäviä lampaita."
Katsopa tätä läheisyyttä.
Hän hoivaa meitä kristittyjä, lapsiaan, lampaitaan.
Hän kokoaa meidät käsivarsilleen.
Hän kantaa meitä lähellä sydäntään ja sylissään.
Maailmankaikkeudessa ei ole kauniimpaa paikkaa, -
ja tässä on tärkeä salaisuus.
Pelko, joka meillä on heikkoutemme kohtaamisesta, -
voi hälvetä, -
kun tajuamme, että Hän on valmistellut sylissään paikan, -
jossa Hän kantaa meitä ja huolehtii meistä.
Neljäs raamatunpaikka tulee Jes. 46:3―4:stä.
Ihan kuin Jumala maalaisi koko elämän mittaisen kuvan siitä, -
miten Hän kantaa meitä.
"Kuulkaa minua, te Jaakobin heimo, te kaikki Israelin heimon tähteet..."
Te kaikki, kuunnelkaa minua.
"...te, joita on pitänyt kantaa äidinkohdusta asti, -
nostaa hamasta äidinhelmasta."
Niin varhain Jumala alkoi kantaa meitä.
Hän alkoi kantaa meitä jo kohdussa ja syntymästä sekä aina siitä asti.
Hän lupaa myös: -
"Teidän vanhuuteenne asti minä olen sama, -
hamaan harmaantumiseenne saakka minä kannan; -
niin minä olen tehnyt, ja vastedeskin minä nostan, -
minä kannan ja pelastan."
Tämä on kuin ilmestyksen sana siitä, miten Jumala kantaa meitä -
ja miten me opettelemme olemaan kannetavina, ottamaan vastaan avun -
ja voiman, jota tarvitsemme heikkoudessamme, -
sekä suuntaamaan katseen pois itsestä, -
jotta mahdottomilla ja heikoimmillakin alueillamme -
Hän voi hoitaa ja kantaa meitä.
Tässä tulee viimeinen, ja sitten rukoillaan.
Psalmi 28:9:ssä on kaunis rukous, -
joka sopii juuri tähän aiheeseen.
"Pelasta kansasi ja siunaa perikuntasi; -
kaitse heitä ja kanna heitä iankaikkisesti."
Päätän saarnan sanomalla, -
olen puhunut siitä, miten Jumala huomioi Paavalin heikkouden, -
ärtymyksen ja turhautumisen ja vastasi yllättävästi, -
ettei Hän vapahda häntä vaivasta ja heikkoudesta, -
vaan Hän antaa armon, joka riittää hänelle.
Sitten kerroin unestani, jossa Jumala näytti minulle, -
että olin väsyneempi kuin olin uskaltanut kohdata ja hyväksyä.
Hän auttoi minua hellästi, jotta alkaisin hyväksyä sen -
ja alkaa pyytää Jumalalta helpompaa, hellempää tapaa -
kulkea tämän loppumatkani.
Ja lopuksi Hän näytti unessa -
pyöräilemisen ja oman voiman käyttämisen ja tarvitsemisen -
sekä autossa istumisen ja auton kuljetettavana olemisen eron.
Hänen vastauksensa oli, -
että Hän tarjoaa hellää ja levollista huolenpitoa.
Ja se on olla kuljetettavana Jumalan armon kyydissä -
ja Jumalan käsivarsilla.
Toivon, että uskallat avata tämän alueen, -
samalla kun Jumala hoitaa sinua.
Kipu voi usein olla niin syvää ja vahvaa, -
ja olemme pelänneet sitä niin pitkään, että se on kuin iso pato.
Se estää kipua, joka painaa patoa vasten, -
emmekä voisi ikinä päästää sitä valloilleen ja antaa sen virrata.
Rukoilen elämääsi uutta armoa, -
jotta näkisit, että padon voi ihan hyvin antaa murtua -
sekä kivun, heikkouden ja pelon voi ihan hyvin antaa alkaa virrata -
itkun ja kivun ilmaisemisen kautta.
Silloin voi kokea, -
että Hänen armoonsa voi luottaa enemmän kuin omaan voimaan -
ja voi elää rauhasta ja levosta käsin.
Rukoilen, että voisit soveltaa tätä totuutta tällä alueella.
Jotkut voivat olla valmiita aloittamaan tänään, jotkut ehkä myöhemmin.
Rukoillaan yhdessä.
Isä, me kiitämme Sinua, -
että olet kyllin rohkea vastaamaan joihinkin rukouksiimme "ei".
Ja ei-vastauksissa on yhtä paljon rakkautta -
kuin kyllä-vastauksissakin.
Kiitos, että sanoit Paavalille "ei" ja sanot meillekin "ei", -
kun yritämme olla täydellisiä ja vahvoja -
sekä kätkeä kipumme, heikkoutemme ja pelkomme.
Sanot sille "ei" etkä lähde siihen mukaan.
Sen sijaan sanoit jotain muuta: "Voitko hyväksyä heikkoutesi?
Sallin sen sinulle, mutta opetan riippumaan armoni varassa."
Isä, minä rukoilen, että tämä armo alkaa nyt koskettaa -
monia ihmisiä heikoimmalla alueellaan.
Anna kivun ja paineen helpottaa.
Ala hoitaa. Helpota ja kevennä sitä kipua, -
kun sitä tuodaan esille ja vuodatetaan.
Ala parantaa särkyneitä sydämiämme -
ja särkyneitä elämämme palasia.
Isä, kosketa meitä, niin kuin paimen kantaa karitsoitaan ja isä poikaansa.
Tule kivun ja heikkouden alueille elämässämme.
Auta meitä riippumaan Sinun ihmeellisessä armossasi -
ja olemaan armosi kantamana, -
jotta voisimme olla sen kuljetettavana lopun ikäämme.
Rukoilen, että kaikki voisivat alkaa vapautua -
ja elää elävässä riippuvuudessa armosi varassa elämässään -
ja löytää alati enemmän lepoa, kun he vaeltavat eteenpäin seurassasi -
Pyhän Hengen yhteydessä. Jeesuksen nimessä, aamen.
Suomennos: Marianne Tenetz