JUMALAN JUOKSUTYTÖT
Hei, rakas katsoja. Ja hienoa, että olet seuraamassa ohjelmaamme.
Jumalan lapsena on niin hyvä olla.
Tänään saamme oppia ja kuulla uusia asioita Jumalasta -
kiinnostavan vieraamme, Marjana Luisten kautta.
- Tervetuloa ohjelmaan. - Kiitos.
Olet tehnyt pitkän ajomatkan ollaksesi nyt täällä studiossa.
Olet Saarenmaalta, mutta kerrotko itsestäsi vielä vähän tarkemmin.
Et ole kaikille vielä tuttu, joten kerro lyhyesti kuka olet.
Asun Saarenmaalla ja kuulun siellä metodistikirkkoon.
Olen myös syntyisin Saarenmaalta.
Opiskelin Tallinnassa, josta palasin töihin Saarenmaalle.
Työskentelen siellä ammatinvalinnanohjaajana.
Onpa mielenkiintoinen työ, ja -
sen täytyy tarkoittaa nuorten olevan lähellä sydäntäsi.
Kyllä - työni on jännittävää ja joka päivä opin jotakin uutta.
Ja voit tehdä työtäsi Jumalan kanssa, eikö niin...
Mutta miten yhdistää kristittynä oleminen ja ammatinvalinnanohjaus?
- Mahtuuko Jumala työpäivääsi? - Tottakai mahtuu!
En tietenkään "käännytä" nuoria ohjauksen aikana mitenkään.
Mutta Jumala ohjaa minua antaen sellaista viisautta, että -
vaikeissakin tilanteissa voin luottaa Häneen.
Nuorten kanssa keskustellessa voi tulla esiin rankkoja asioita, -
joihin on voinut liittyä jopa itsemurha-ajatuksia ja muuta...
Niissä tilanteissa saan Jumalalta viisautta ja suuhuni oikeat sanat -
joiden turvin voin keskustella.
Jumala tietää kaiken ja Hän on aina joka paikassa läsnä.
Hänen viisautensa on jotakin ihan muuta verrattuna omaamme!
Oma viisauteni ei riitä, mutta Jumala näkee jopa toisen sydämeen!
Sinäkin olet ehkä nähnyt, kuinka tilanteet ovat sitten muuttuneet.
Olen vasta puoli vuotta toiminut ammatinvalinnanohjaajana, mutta -
koin ihan samaa myös edellisessä työssäni.
Jumala ohjaa tilanteita tuoden niihin ratkaisuja -
jo ennen, kuin itse ehdin sekaantua asioihin omalla viisaudellani.
Heti heräsi uteliaisuus! Mitä työtä teit ennen tätä nykyistä?
Aloitin työelämäni opettajana.
Opetin kahdessa koulussa uskontoa, kulttuuria ja myös vähän englantia.
Sen jälkeen toimin 8 vuotta nuorisotyöntekijänä Kuressaaressa.
Se oli jännittävä ja erittäin seikkailurikas työkokemus!
Olin päivittäin nuorten kanssa ja yritin tartuttaa heihin -
positiivista elämänkatsomusta. Se oli tosi jännittävää.
Sain siitä myönteistä elämänkokemusta ja -
rikastuttavan alun elämälleni.
Ja vaihtaessasi töitä, olet kaiken keskellä nähnyt Jumalan johdatusta.
Tässä tulee esiin asian ydin: Jumala on kristityn kanssa 24/7.
Se kattaa myös työpäivän ja kaikki valinnat, mitä sen aikana teemme.
Siksi näistä on niin ihana kuulla!
Ehkä palaamme aiheeseen vielä...
Mutta nyt haluaisin kuulla, miten löysit tien Jumalan luo?
Jokaisen on tehtävä oma henkilökohtainen valinta, sillä -
kukaan ei ole syntyessään kristitty. Miten löysit Jumalan?
Synnyin perheeseen, jossa vain äiti oli kristitty - isä ei.
Kasvoin siten kahden erilaisen maailman välimaastossa.
Äiti vei kirkkoon, kävin pyhäkoulua ja myöhemmin nuortenryhmässä...
Isäni ei vastustanut tätä, ja sain nähdä hänenkin elämänfilosofiaansa.
Sen mukaan, hänen nopeat jalkansa pelastivat kaikista tilanteista.
Kävin siis äidin kanssa kirkossa ja pyhäkoulussa. Tämän lisäksi -
pidin kovasti leireillä käymisestä. Kesällä v. 1991 -
ollessani 11-vuotias, olin eräällä lastenleirillä.
Tiesin Jumalasta, Jeesuksesta taivaasta ja syntisyydestäni.
Minua ei oltu aivopesty eikä peloteltu helvetillä tai muulla...
Koin silti olevani tosi syntinen, vaikka olin vasta 11-vuotias.
Tunsin kaipaavani Jumalaa elämässäni siitä eteenpäin.
Erään illan Jumalanpalveluksessa eteen kutsuttiin kaikki, -
jotka halusivat tulla kristityiksi ja antaa elämänsä Jumalalle.
Aristelin liikaa ympärillä istuvia ystäviäni, enkä uskaltanut mennä.
Asia jäi kalvamaan ja päätin, että heti -
seuraavan tilaisuuden tullen, menen muiden mielipiteistä välittämättä.
Onneksi uusi tilaisuus tarjoutui jo seuraavana päivänä.
Kävelin suoraan alttarin eteen.
Ja mitä näinkään sinne päästyäni! Ystäväni olivat myös siellä.
Puolestamme rukoiltiin - ja Jumalanpalveluksen jälkeen -
siirryimme nuotion ääreen viettämään yhteistä aikaa.
Mutta yhtäkkiä puhkesin itkuun, ja juoksin pieneen telttaani itkemään.
Alttarin luona elämänsä Jumalalle antaneet ystäväni tulivat perässä.
Hetken itkettyämme rauhoituimme ja palasimme taas nuotion ääreen.
Poissa ollessamme oli jaettu ulkomaisia karamelleja...
Kaverit säästivät niitä meillekin, mutta se ei ollut tärkeätä, sillä -
tunsin edelleenkin sisäistä tuskaa. Eli uusi itku ja juoksu telttaan.
Juoksimme kolme kertaa tällä tavoin telttaan ja takaisin.
Jokin oli pielessä. Mutta äitini oli samalla leirillä kokkina.
Kerroin hänelle itkuistamme ja siitä, että kaikki ei ole kunnossa.
Hän kutsui telttaan myös pyhäkouluopettajamme.
Rukoilimme ääneen: "Jumala, Sinun kädessäsi on elämämme".
Siitä hetkestä saimme rauhan.
Olin vain 11-vuotias, joten en ollut tehnyt suuria syntejä, -
mutta tunsin syntisen luontoni.
Tultuani kristityksi, näin itsessäni tapahtuneen muutoksen.
Aiemmin saatoin ajatella kadulla vastaantulijoista negatiivisesti.
Joku nainen näytti huonolta äidiltä tai joku mies vankikarkurilta...
Tällaisia ajatuksia pyöri päässäni.
Kristittynä kaikki muuttui. Aloin nähdä ja uskoa ihmisten hyvyyteen.
Muutos oli todellinen ja valtava. Aloin nähdä maailman ihan toisin.
Se oli jännittävä kokemus.
Tosi jännittävä, ja 11-vuotiaana!
11-vuotiaana olit vielä lapsi, ja silti ajattelit noin syvällisesti.
Ja kuinka syvästi kaikki kosketti sydäntäsi ja elämääsi.
Kerroit käyneesi kolme kertaa itkemässä vuolaita kyyneliä -
ja saaneesi rauhan vasta, kun rukoilitte ääneen uudestaan.
Jumalan Sanan mukaan "suun tunnustuksella pelastutaan".
Siinä on voimaa, kun ääneen sanomme -
haluavamme ottaa Jeesuksen vastaan.
En usko, että voimme olla kristittyjä vain hiljaa itseksemme.
Olen itsekin miettinyt, mikä mahtoi olla se tarkka pelastumiseni hetki.
Uskon sen olleen se hetki, kun sain ääneen -
kertoa ystävieni, äitini ja muiden edessä kuuluvani nyt Jumalalle.
Kukaan ei olisi voinut sanoa sitä puolestani - se piti sanoa itse.
Kyse oli sinun sydämesi uskosta, jonka ilmaisit omalla suullasi.
Nykyään puhutaan paljon ja jotkut ovat sitä mieltä, että -
usko on yksityisasia, jonka ei tarvitse näkyä tai kuulua muille.
Mielestäni kaikki ei ole silloin kunnossa, eikä se ole aitoa.
Siltä voi tuntua, kun on vielä niin sanotusti matkalla, mutta -
kristityn elämä on aina julkista ja nähtävillä. Niin sydämestäni uskon.
11-vuotiaana alkanut tiesi jatkuu.
Mitä jännittävää sitten seurasi? Tulit teini-ikään...
Kyllä, mutkikkaampaan teini-ikään.
Nuoruuttani muistellessa, en usko olleeni mitenkään huono lapsi.
Uskon Jumalan varjelleen minua sotkeutumasta mihinkään sikailuun.
Mutta teini-ikään taitaa aina kuulua pieni kapinoiminen.
Teini-iässä jouduin taas valinnan eteen: jäisinkö Jumalan luo -
vai lähtisinkö toista tietä?
Maailma veti myös puoleensa.
Pidin punkkareiden elämäntavasta, joka näkyi jopa pukeutumisessani -
vaikka en itseäni oikeana punkkarina pitänytkään.
Mutta nämä asiat eivät sopineet yhteen. Kävin koko ajan kirkossa -
ja osallistuin nuorten iltoihin, mutta tunsin vetoa myös punkkiin.
Näin kyllä näiden asioiden suuren ristiriidan, joten -
edessäni oli suuri, vaikea valinta: kumman tien valitsisin?
Valitsin Jumalan, sillä vain se tie antaisi todelliset vastaukset.
Punk-henkisyys oli vain tunnetila, sillä kapinointi on välillä kivaa.
Mutta se ei antanut lopullisia vastauksia eikä sielunrauhaa, -
joten valitsin Jumalan.
Jotta pystyit valitsemaan Jumalan, sinulla tuli olla jo joku -
todellinen kokemus tai syvempi käsitys Hänestä.
Muuten olisit helposti voinut valita se toisen tien.
Sinä tiesit jo, mitä ilman jäisit jos olisit valinnut väärän tien.
Mukava kuulla, kuinka Jumala oli jo vahvistanut olemassaolonsa.
Nuoret ovat koko ajan olleet lähellä sydäntäsi.
Ehkä Jumala kutsui sinua, jotta itsekin nuorena ymmärtäisit muita.
Mutta jotain sattui, joka laittoi erityisesti nuoret sydämellesi.
Kertoisitko siitä...
Olen lähtöisin pikkuruisesta maalaisseurakunnasta, eli -
Reekülan metodistikirkosta. Olen kuulunut siihen syntymästäni asti.
Pienen seurakunnan etu on siinä, -
että kaikille vähänkin aktiivisille jäsenille on käyttöä.
Minäkin paneuduin äitini ohella ensin pyhäkoulutöihin, -
josta siirryin sitten pyhäkouluiän jo ohittaneisiin nuoriin.
Aloitin nuorisotyön melko varhain ollessani itsekin vielä nuori.
- Minkä ikäinen olit? - En muista ihan tarkkaan, mutta -
luullakseni olin n. 15-16 -vuotias.
Tein nuorisotyötä ja pidin siitä.
Olen saanut lahjaksi hyvän organisointikyvyn, -
josta oli nuorisotyössä hyötyä.
Lopetettuani keskikoulun, lähdin Tallinnaan opiskellakseni -
Viron metodistikirkon teologisessa seminaarissa.
Ensimmäisenä lukukautena tarjoutui ryhmällemme mahdollisuus -
päästä Billy Graham -järjestön evankelioimisseminaariin Riikaan.
Yhtenä luentoaiheena oli 'nuoret'.
Olin tehnyt nuorisotyötä, joten se oli minulle tuttua.
Mutta tämä luento kosketti minua ihan suunnattomasti!
Joten luennon jälkeen menin hotelliin itkemään - taas kerran.
Tunsin Jumalan sanovan, että se työ oli minun paikkani elämässä.
Olin Hänen kanssaan täysin samaa mieltä! Sitä työtä halusin tehdä.
Siinä vaiheessa en vielä tiennyt työn vaikeista puolista.
Mutta se oli todellinen ja voimakas kutsu nuorisotyöhön.
Siitä lähtien olen tehnyt työtäni vielä suuremmalla innolla.
Tein nuorisotyötä yli 15 vuoden ajan Reekülan seurakunnassa -
Viron metodistikirkon nuorten toimikunnassa.
Joskus työ on tuntunut raskaalta ja olen ollut lähellä luovuttaa.
Mutta juuri se kokemus, -
jonka sain siellä Billy Graham -järjestön tilaisuudessa...
Koin sen olevan Jumalan minulle antama vahva kutsumus, -
joka on antanut voimia jatkaa.
Jumala ei ole luvannut, että kulkiessamme Hänen kanssaan, -
tiemme olisi helppo, ruusuinen ja hyvä.
Se on varmasti hyvä, muttei välttämättä aina helppo.
Miksi pidit työtäsi välillä niin vaikeana? Minkälaisina hetkinä?
Kuinka Jumala auttoi sinua pääsemään raskaimpien hetkien yli?
Uskoakseni monet kompastuvat vaikeuksissa - kiusaus on suuri.
Minkälaisissa vaikeuksissa olisit ehkä ollut valmis luovuttamaan?
Minulla on tapana valmistautua kaikkeen hyvissä ajoin etukäteen.
Olen ehkä koko päivän suunnitellut nuortenillan ohjelmaa, -
valmistanut materiaalit, miettinyt laulut, pelit, teemat ja muuta...
Paikalle tuleekin vain yksi nuori, ja tämä toistuu viikosta toiseen.
Sellaisina hetkinä sitä kysyy itseltään, onko tämä tarpeellista?
Oliko kaikki valmistelu turhaa?
Silloin olen muistellut Jumalan Riiassa minulle antamaa kutsumusta.
Olen myös ymmärtänyt nuorisotyön sisältämän suuren vastuun.
Mutta olenko tarpeeksi pätevä, viisas ja lahjakas tähän työhön?
Nuorten elämän suuntaaminen sisältää suuren vastuun, ja siksi -
olenkin miettinyt, mikä minä olen sitä tekemään...
Pienessä kylässämme Saarenmaalla on koettu myös eron hetkiä, kun -
nuoret vaihtavat koulua, pääsevät lukiosta tai ammattikoulusta.
Usein he jättävät kotisaaren ja muuttavat mantereelle.
Yhden ikäluokan lähteminen -
aiheuttaa nuortenryhmässä aika paljon vaihtuvuutta.
Silloin voi iskeä tyhjyyden tunne ja houkutus laittaa pillit pussiin.
Mutta Jumalalta saamani kutsumus on pitänyt kiinni tässä työssä.
Mutta pari vuotta sitten luovutin työn nuoremmalle sukupolvelle, -
eli 3:lle kunnon tytölle, jotka ovat nuortenryhmämme kasvatteja.
Uskon heidän kykyynsä tehdä paljon suurempia kuin minä tein!
No - en minä niin suuria tehnyt, mutta sain asiat järjestykseen.
Näillä nuorilla oli mahdollisuus päästä paljon pidemmälle, joten -
niin kauan kuin minä ohjasin, estin samalla heidän kehitystään.
Astuin taka-alalle, ja nyt nämä kolme vetävät nuorisotyötämme.
Jumala on samalla vienyt sinuakin uusille urille eteenpäin.
Tässä näkyy Jumalan periaatteet: sinä sait johtaa -
ja kasvattaa seuraavaa sukupolvea siirtäen tietosi ja taitosi heille.
Jumala on vienyt - ja vie sinua jälleen nuorten pariin.
Eli alkuperäinen kutsumuksesi on vielä voimassa!
Kaikki elämässäsi näyttää jollakin tavalla liittyvän nuoriin.
Jumala haluaa selvästikin käyttää sinua juuri sillä saralla.
Minkälaisia unelmia sinulla on Viron nuoriin liittyen?
Varmaankin rakastat heitä, sillä muuten et tekisi tuota työtä.
Jokainen nuori on täysin ainutlaatuinen ja rakas.
Ammatinvalinnanohjaajana vierailen Saarenmaan kouluissa.
Pidän nuorille ryhmäluentoja, joissa puhun koko luokalle.
Noin parin viikon kuluttua tapaan jokaisen osallistujan yksitellen.
Ollessaan ryhmässä, he ovat kuten luokassa aina ollaan.
Jotkut luokat ovat hiljaisia, kun taas toisissa on enemmän hälyä.
Kun tapaan nuoren kasvotusten, voin nähdä hänen ainutlaatuisuutensa.
Hänen erityiset lahjansa ja ominaisuutensa pääsevät esiin.
Tämä kuulostaa ehkä liian yleistävältä - mutta näin se on.
Kahdenkeskiset juttutuokiot... Niissä nuorten mukavuus näkyy.
Nautin työstäni ja hetkistä, joina saan keskustella nuorten kanssa.
Ja uskon, että nuoret tajuavat sinun välittävän, ja että -
olet ihan oikeasti kiinnostunut kuulemaan heitä.
Uskoakseni se, että joku kuuntelee, on yksi nuoren perustarpeista.
Ehdottomasti.
Vaikka puhumme suunnitelmista ja tulevista uravalinnoista, -
nämä aiheet koskevat vain pintaa.
Vähän syvällisemmistäkin aiheista voisi keskustella.
Jo näistä aiheista keskustellessa nuoren silmät alkavat säihkyä, -
kun hän saa pohtia ja miettiä.
Yksi hyvä esimerkki tulee mieleen.
12. luokan oppilaan piti valita, -
osallistuako pitkän vai lyhyen matematiikan kokeeseen.
Minä en puhunut. Tein kysymyksen mutta muuten olin vain läsnä.
Hän itse piti neuvonpitoa itsensä kanssa, kunnes keksi ratkaisun.
Olinko tosiaan ainoa, jonka kanssa hän saattoi miettiä asiaa?
Eikö kotona syvennytty tarpeeksi ja keskusteltu näistä asioista?
Hän löysi kaikki vastaukset itse, ja kiitti silti vuolaasti minua!
Eli kyllä nuoret kaipaavat ihmistä, jonka kanssa keskustella.
Uskon Jumalan sijoittavan meitä eri paikkoihin, joissa -
voimme olla olemassa muita varten ja palvella heitä.
Saamme iästä riippumatta elää muita varten, välittää ja rakastaa.
Olemme keskustelleet paljon kutsumuksesta ja nuorista.
Voitko nyt rukoilla mitä sydämesi kehottaa, mutta erityisesti -
omaa kutsumustaan etsivien sekä nuorten puolesta.
Isä kiitämme Sinua elämälleni antamastasi kutsumuksesta ja -
mahdollisuudesta saada toteuttaa sitä kutsumusta.
Kiitos jokaisesta nuoresta, jota olen henkisesti saanut koskettaa.
Jumala, kasvata heidän sydämissään jo olevaa siementä.
Ja Isä, pidä nuoret kämmenelläsi ja opeta Sinun tuntemistasi.
Pyydämme Sinun johdatustasi heidän elämäänsä.
Jumala, rukoilemme myös niiden puolesta, jotka ovat -
valmiit kantamaan vastuuta nuorisotyössä. Kutsu heitä.
Anna heidän sydämiinsä niin vahva kutsumus, että -
he tarttuvat kutsumukseen ja seuraavat sitä. Sinä varustat.
Aamen.
Jumala varustaa, se on varma! Elämäsi on hyvä näyte siitä.
Jumala antoi kutsumuksen ja ohjasi askel askeleelta eteenpäin.
Ja kuten kerroit - nautit työstäsi.
Uskon Jumalan tarkoituksen olevan, että löydämme oman paikkamme -
jossa toteuttaa Jumalan tahtoa.
Kiitos, kun jaoit elämääsi rohkaisuksi minulle ja muille.
- Ole siunattu nyt ja jatkossa! - Kiitos.
Rakas katsoja. Uskon Marjanan tarinan rohkaisevan myös Sinua.
Yritä löytää kutsumuksesi! Kysy Jumalalta mihin kuulut ja missä -
voit parhaiten käyttää lahjojasi. Jumalalla on paikka jokaiselle.
Ole rohkea etsimään ja löytämään.
Kiitos kun seurasit ohjelmaamme, ja paljon siunausta!
Suomennos: Irene Tarkka