JUMALAN JUOKSUTYTÖT
Hei, rakas katsoja. Ihanaa, että olet kanssamme tänään.
Jumala on niin hyvä ja luotettava.
Hän antaa meille aina jotakin uutta ja rohkaisevaa.
Uskon Hänen toimivan tänäänkin,-
joten kuuntele avoimin sydämin, mitä Jumala haluaa sinulle puhua.
Mukava vieraamme on Karin Raja. Tervetuloa ohjelmaan.
Ihanaa saada puolen tunnin ajan keskustella kanssasi Jumalasta.
Kuka Hän on - ja minkälainen Hän on ollut sinun elämässäsi?
Haluat varmaan omalla elämälläsi todistaa Hänen ihmeellisyydestään.
Jospa aloittaisimme siitä, että -
esittelisit itsesi lyhyesti. Kuka on Karin Raja?
Karin Raja on koulutukseltaan -
pedagogi, joka työskentelee lasten parissa ja rakastaa heitä.
Hänellä on aviomies ja kaksi jo kotoa muuttanutta, aikuista lasta.
Elämme mieheni kanssa kahdestaan ja hengitämme Jumalaa.
Kuulostaa hyvältä. Jumalan mukaan -
perheellisinä yksi tärkeimpiä tehtäviämme on -
lapsista huolehtiminen ja heidän kasvattamisensa.
Teillä se on tuottanut hedelmää - molemmat ovat jo naimisissa.
Vanhempien on ihana nähdä lastensa kasvavan ja pärjäävän elämässään.
Mutta palataan ajassa taakse päin.
Jumala on vahvistanut teille olleensa kanssanne.
Mutta vaikka Jumala oli kanssasi, et alussa tiedostanut sitä.
En tiennyt Jumalan olemassaolosta.
Johonkin korkeampaan ehkä uskoin,-
mutta Jeesuksesta en ollut ikinä kuullutkaan.
14-15 -vuoden ikäisenä muistan -
miettineeni, etten ainakaan voi uskoa polveutuvani apinasta.
Olen syntynyt Pärnussa - ja siellä kulkiessani mietin tällaista.
Tiesin, että isoäidilläni oli kirja, jota nimitettiin Raamatuksi.
Olin kuullut siitä ja nähnyt sen, mutta sen sisällöstä en tiennyt.
Ja olin kuullut, että Raamatussa lukee kaikki asiat.
Siksi menin isoäitini huoneeseen Raamattua etsimään.
Se oli valtavan suuri, ja siihen oli merkitty isoäitini -
rippileirin aikaisia, tärkeitä muistiinpanoja osallistujista.
Mutta Raamattu olikin vanhaa vironkieltä, jota en osannut lukea.
Jumalan löytäminen jäi siksi sillä kertaa siihen.
Jumala ei jätä, ja se on ihanaa.
Jumala on niin armollinen, että -
Hän haluaa jokaisen omakseen. Olen siitä erittäin kiitollinen.
Opiskelin aikoinani Tallinnassa.
Siihen aikaan opintoihin kuuluivat ateismi-tunnit.
Muistan, kuinka niillä tunneilla opetettiin, ettei Jumalaa ole.
Kerran siellä istuessani koin ikäänkuin valaistumisen, ja -
hengessäni kysyin: "Jos Jumalaa ei ole, miksi Hänestä edes puhutaan?".
Mutta se valaistumisen kokemus jäi sinne tunnille.
Ilmeni, että eräs kurssitoverini oli uskovainen.
En tiennyt mitä se tarkoitti.
Kysyin häneltä: "Mitä uskossa olevat tekevät keskenään?".
Hän kertoi heidän rukoilevan ja laulavan.
Opiskelimme pedagogiaa, mutta siinä toimessa ei saanut olla uskovainen.
Tyttö heitettiinkin siitä syystä koulusta ulos.
En siinäkään vaiheessa ymmärtänyt, mitä oli Jumala, mitä uskovainen.
Mutta ystävättäreni äiti oli tullut uskoon, ja -
siksi ystävättäreni alkoi kertoa minulle Jumalasta.
Hiljalleen aavistin ehkä jonkin korkeimman voiman olemassaolon,-
mutta uskoni siihen oli epävarmaa.
Eräänä päivänä ystävättäreni tuli luokseni ja sanoi:-
"Arvaa mitä, Karin. Minusta on tullut Jumalan lapsi".
"Minäkin haluan", sanoin - vaikka en vielä ymmärtänyt asian sisältöä.
Merkittävä asia elämässäni on uni, jonka olin nähnyt edeltävänä yönä.
Mutta oliko se uni vai näky, tai jopa todellista - en osaa sanoa.
En ole milloinkaan sen jälkeen nähnyt mitään vastaavaa.
Näin meneväni pimeään tunneliin.
Ihmettelin sitä kovaa vauhtia, jolla tunnelissa etenin.
Ikään kuin en olisi ollut ruumiissani, vaikka olinkin.
Vauhti oli hirmuinen, mutta samalla tunsin keveyttä.
Sitten näin molemmilla puolillani olevat -
kaksi pirua, jotka veivät minua jonnekin.
Silloin en tiennyt, mihin minua vietiin,-
mutta nyt ymmärrän sen olleen jonkinlainen helvetin esikartano.
Osaan vain kuvailla, että äkkiä tunneli leveni, ja -
minua ympäröi jonkinlainen punainen kumotus.
Yhtäkkiä ilmestyi rinnan alta vyötetty -
valkea hahmo, jolla oli kädessään kirjakäärö.
Hahmo avasi käärön ja luki siitä jotakin, mutta en kuullut, mitä.
Mutta ymmärsin ja näin, kuinka -
minua kädestä pitävien pirujen kasvot ja ilmeet muuttuivat.
Suunpielet kääntyivät alas, ja ne irroittivat otteensa minusta.
Enempää en tästä tiedä.
Olen sydämestäni antanut Jumalalle kiitoksen tästä kokemuksesta, ja -
kunnian siitä, että Hän veti minut omaan valtakuntaansa.
Nykyään uskon, että uneni valkea hahmo oli enkeli.
Nimenikin oli jo Taivaan kirjassa.
Ystävättäreni pyysi minua sitten kanssaan Olevisten kirkkoon.
Siihen aikaan vallitsi herätyksen ja Jumalan läsnäolon aika.
Ensimmäinen kertani kirkossa - se oli suuri ja kansaa täynnä.
Erityisesti minua koskettivat ihmiset, jotka ylistivät.
Heissä oli jotakin sellaista, mitä en ollut aiemmin nähnyt.
Se oli minulle selittämätöntä, enkä käsittänyt sitä lainkaan.
Kokouksen jälkeen, tuli luokseni -
eräs mies kysyen minulta: "Oletko syntinen?".
En tuntenut olevani syntinen.
Synti liittyi mielestäni lähinnä jonkun tappamiseen.
Ajattelin olevani hyvä ihminen.
Sitten ihmisiä pyydettiin -
tulemaan eteen alttarin luo ja antamaan elämänsä Jumalalle.
Tunsin voimakkaasti sisälläni, että minun on mentävä sinne eteen.
En tiennyt kuka Jumala on, mutta -
uskoin jonkin olevan olemassa, ja jokin sisälläni veti minua.
Lähdin sinne eteen, josta meidät -
ohjattiin pienempään tilaan eli kirkon sakastiin.
Kunkin kanssa rukoiltiin erikseen, ja synnit sai tunnustaa Jumalalle.
Siihen aikaan siellä sakastissa oli erittäin suuri kello.
Muistan, kuinka menin eteen ja minua pyydettiin polvistumaan.
Polvistuin, ja katsoin sitä kelloa.
Keskustelun jälkeen sain kehotuksen pyytää syntejäni anteeksi.
Tiesin ja tunsin haluavani jotakin.
Olin harjoittanut spiritismiä opiskeluasuntolan tyttöjen kanssa.
Me pyöritimme lautasta, ja se -
muuttui niin kammottavaksi ja todeksi, -
etten valtavan pelkoni vuoksi -
uskaltanut enää osallistua niihin istuntoihin.
Samalla jokin minussa oli mennyt lukkoon.
Ollessani polvillani, minua -
kehotettiin pyytämään syntejäni anteeksi.
Halusin sanoa, että "Jeesus, anna syntini anteeksi", mutta -
suuni ei auennut, vaikka halusin sen avata ja sanoa "Jeesus".
Todellinen henkivaltojen kamppailu.
Ystävättäreni sanoi minua katsoessaan miettineensä, että -
"sinusta ei kyllä uskovaista saa."
Monet rukoilivat puolestani.
Mainitsin jo aiemmin sen kellon.
Kellosta näin, että olin elämäni ensimmäistä kertaa -
ollut polvillani jo kaksi tuntia,-
enkä sittenkään kyennyt sanomaan sanaa "Jeesus".
Päätin nousta siitä ylös, mutta en päässyt.
Jokin voima ylhäältä painoi minua olemaan polvillani.
En kyennyt sanomaan "Jeesus", enkä päässyt pystyynkään.
Ja sitten lopulta. Kuinka kiitollinen olenkaan Jeesukselle,-
niille ihmisille ja varsinkin yhdelle, joka -
rukoili kanssani loppuun asti periksi antamatta.
Ja viimein sain sanottua: "Jeesus, anna minulle syntini anteeksi."
Ei ole ollut ihanampaa kokemusta.
Ja tämä kokemus on kantanut minua valtavasti.
En osaa tarpeeksi kiittää -
Jumalaa, joka näin rakastaa ja kutsuu meitä.
Koin olevani täydellisesti vapaa - ja vapahdettu.
Samassa hetkessä hävisivät -
kaikki ne likaiset sanat, joita olin aiemmin käyttänyt.
Sitä on vaikea sanoin edes kuvata.
Se on Jumalan suurta rakkautta, josta olen äärettömän kiitollinen.
Kuinka Hän onkaan kantanut minua eteenpäin vieden.
Hämmästyttävää - ja todellista.
Uskoakseni sinua on kantanut myös -
ymmärrys siitä, kuinka todellisia ovat sekä pimeys, että valkeus.
Nykyajan ihmiset pyrkivät usein mitätöimään yliluonnollisen -
aivan kuin helvettiä ja taivasta ei olisikaan.
Jumalan ansiosta sinä -
tiedät pimeyden ja sen voimien olevan todellisia, mutta -
Jumalan voiman, luotettavuuden ja rakkauden olevan suuremmat.
Olit melko nuori, noin 20-vuotias.
Muistan sen hyvin - tämä tapahtui heinäkuun 26. päivänä vuonna 1976.
Hetki oli minulle niin merkittävä, että päivä jäi mieleen.
Olen saanut kulkea Hänen kanssaan jo yli 30 vuotta.
Ja kuinka Hän onkaan vakuuttanut, - haluan jakaa sitä eteenpäin.
Näin voimakas kokemus juuri minulle, oli varmaan tarpeen, -
johtuen aiemmista kokemuksistani liittyen toisiin henkivoimiin.
Kuuluin myös nuorkommunisteihin.
Uutena kristittynä, en voinut yhtaikaa olla -
sekä uskova, että nuorkommunisti. Se alkoi vaivaamaan sydäntäni.
Useat n. 18-20 -vuotiaat nuoret tulivat tuohon aikaan uskoon.
Monet olivat nuorkommunisteja tai kommunistisen puolueen jäseniä,-
mutta kahta herraa ei voi palvella.
He menivät siksi irtisanoutumaan puolueen toiminnasta.
Minunkin tuli tehdä samoin, mutta pelkäsin sitä kovasti.
Vaarana oli menettää oma työpaikka, kuten monelle oli käynytkin.
Pyysin Jumalalta kovasti apua ja -
voimaa, jota tarvitsin mennessäni todistamaan Hänen nimestänsä.
Jumalan Sanassa sanotaan, että -
kenellekään ei anneta enempää kuormaa, kuin mitä jaksaa kantaa.
Oli suurta armoa, etten joutunut minkään suuren puoluepöydän taakse.
Vain yksi mies - ja hänelle kerroin uskoontulostani sekä siitä, -
etten enää voisi olla nuorkommunisti. Halusin irtisanoa jäsenyyteni.
Mies vain kuunteli sanoen lopuksi: "Olkoon menneeksi."
Näin helposti ratkesi elämäni silloinen vaikea tilanne.
Jumalalle kiitos. Hän tietää, kuinka rohkaista ja auttaa meitä.
Tuohon aikaan vallitsi huono yleinen taloudellinen tilanne.
Ruokaa ostettiin kupongeilla, ja -
tavaraa sekä valikoimia oli vähän.
Kerran menin Kaubamajaan, jossa näin aivan ihanat kengät.
Halusin ne, koska kenkiä oli vähän ja hyllyt usein puoliksi tyhjät.
Katselin ja sovitin niitä, ja olin menossa jo maksamaan.
Silloin tuli luokseni kaksi venäjää puhuvaa naista kysyen:-
"Voisimmeko saada nuo kengät?"
"Olemme tulleet Venäjältä asti ja meillä on niin vaikeaa."
Kävin sisäistä kamppailua, sillä halusin itsekin ne kengät.
Tunsin jumalallista rakkautta ja huolta, sillä -
kuten Hänkin sanoo, tulee meidän jakaa lähimmäisillemme.
Koska kengät olivat heille sopivaa kokoakin, päätin luopua.
Jumala tietää, mitä tarvitsemme.
Lähdin toiseen kauppaan vähän kiertelemään.
Sieltä löytyi täysin samat kengät myös minulle.
Jumala pitää meistä huolen. Hänen rakkautensa ilmenee siten, että -
Hän tietää, mitä ruokaa tai vaatteita tarvitsemme.
Hän tietää mitä sanoa, kun olemme vaarassa.
Hän on aina ollut, ja jää olemaan meidän kanssamme.
Hieno sanoma. Nykyään asiat ovat ulkoisesti paremmin - tavaraa on.
Silti ihmisillä Virossa ja muualla on hätä ja vaikeuksia.
Ilman Jumalaa ei ole toivoa, ja avun löytäminen voi olla vaikeaa.
Olet monin esimerkein kertonut Jumalan uskollisuudesta elämässäsi.
Menit naimisiin, sait perheen ja ihmeitä on riittänyt sielläkin.
Kertoisitko vähän lähemmin.
Rakastan Jumalaani. Olen antanut Hänelle elämäni sekä valintani,-
jotta valinnat olisivat Hänen tekemiään.
Haluan kertoa, kuinka rukoilin Jumalaa Hänen tahtoaan etsien.
Olin korviani myöten rakastunut Jeesukseen.
Hän oli pelastajani ja vapahtajani.
Nuorena tyttönä halusin myös avioitua, mutta -
samalla halusin sataprosenttisesti kuulua Jeesukselleni.
Jos Hän olisi tahtonut, että en avioituisi, olisin suostunut.
Suostuminen ei ollut helppoa, vaan kyseessä oli -
taistelu - Jumala vai avioliitto? Rakas Jeesus vai maallinen onni?
Olin pitkiä aikoja Jumalan edessä.
Ystävieni kanssa rukoilimme, että Jumala antaisi oikeat aviopuolisot.
Muistan, kuinka seisoin Jumalan edessä. Oli valinnan hetki.
Jumala kutsuu seuraamaan itseään, kuten kutsui Aabrahaminkin.
Se ei tosiaankaan ollut helppoa, vaan syvän koettelemuksen aika.
Tunsin, että nyt oli se hetki, jolloin minun piti -
Aabrahamin lailla uhrata ja antaa.
Siinä lattialla päätin, että olisin valmis elämään naimattomana.
Heti tehtyäni päätöksen tiesin, ettei se olekaan Jumalan tahto.
Niinpä olenkin naimisissa Jumalan osoittaman miehen kanssa.
Lapsetkin olemme saaneet Jumalalta. Toista lastamme saimme odottaa.
Kerran rukoillessamme Jumalan edessä, sanoi Hän minulle:-
"Katso, tulet synnyttämään lapsen."
Riensin kertomaan miehelleni, mitä Jumala oli puhunut.
Mieheni säteili onnesta.
Lääkäreiden valvonnassa syntyi sitten lapsemme - ja hän oli poika!
Kukaan muu ei tiennyt, että hän oli Jumalan meille määräämä poika.
Kaikki on mahdollista sille, joka vaeltaa Jumalan tahdossa.
Hän mahdollistaa elämässämme sen, mikä on Hänen tahtonsa mukaista.
Olen niin onnellinen Jumalassani.
Uskon Jumalan koettelevan meitä,-
jotta Hän saisi ensimmäisen sijan elämässämme.
Jumala on hyvä Isä, joka ei kiellä meiltä kaikkea parempaa.
Hän ikävöi ja kaipaa läheistä suhdetta meihin.
Haluaisitko vielä jakaa ajatuksiasi katsojien kanssa?
Olen miettinyt sitä, kuinka olemme taipuvaisia väsymään.
Väsymme ehkä omiin taisteluihimme.
Kadotamme luottamuksemme Jumalan meille antamiin lupauksiin.
Haluan puhua kaikille niille väsyneille joista -
tuntuu siltä, kuin Jumala olisi heidät hyljännyt.
Sydämelläni on profeetta Jesaja,-
joka lohdutti Israelin kansaa, kun se luuli Jumalan hyljänneen heidät.
Profeetta puhui sille kansalle, minulle -
ja kaikille väsyneille, jotka eivät oikein jaksa enempää, jotta -
voisimme katsoa Jumalaan, tuntea Hänet ja uskoa Häneen.
Jesajan 40. luvussa sanotaan:
Etkö tiedä, etkö ole kuullut: Herra on iankaikkinen Jumala,-
joka on luonut maan ääret? Ei Hän väsy eikä näänny,-
hänen ymmärryksensä on tutkimaton. Hän antaa väsyneelle väkeä -
ja voimattomalle voimaa yltäkyllin. Nuorukaiset väsyvät ja nääntyvät,
nuoret miehet kompastuvat ja kaatuvat; mutta ne, jotka -
Herraa odottavat, saavat uuden voiman, -
he kohottavat siipensä kuin kotkat.
He juoksevat eivätkä näänny, he vaeltavat eivätkä väsy.
Jumalalla on voimaa taistella rinnallamme loppuun asti.
Rukoillaan lopuksi lyhyesti katsojiemme puolesta.
Kiitos Sinulle, kaikkivaltias Jumala, joka kykenet -
lohduttamaan kaikkia niitä, jotka juuri nyt tarvitsevat kosketustasi.
Olet lohdutuksen Jumala, ja seisot heidän vierellään -
rohkaistaksesi heitä loppuun asti.
Kiitos, että vahvistat ja rohkaiset heitä uskomaan Sinuun.
Jeesuksen nimessä, Aamen. - Aamen.
Kiitos sinulle Karin, että jaoit nämä asiat kanssamme, ja -
samalla annoit kunnian Jumalalle, joka on sen arvoinen.
Kiitos Sinulle rakas katsoja, että seurasit ohjelmaamme.
Tartu sinäkin kiinni Jumalaan. Anna Hänen tulla sydämeesi, jotta -
sinäkin voisit rakastua Häneen, kuten Karin.
Sama Jumala haluaa -
pelastaa myös sinut elämäsi ahdingoista, ja -
antaa sinulle iankaikkisen elämän.
Päästä Jumala sydämeesi ja anna Hänen rakastaa sinua, sillä -
Jumalan mielestä olet sen arvoinen.
Suomennos: Irene Tarkka