JUMALAN JUOKSUTYTÖT
Hei, hyvä katsoja - ja tervetuloa seuraamaan ohjelmaamme.
Jumala on niin hyvä. Hän on uudistava ja jälleenrakentava.
Hän ei ainoastaan kykene, vaan myös haluaa parantaa meidät -
antamalla käyttöömme kaikki meille tarkoittamansa mahdollisuudet.
Uskon Jumalan tänään puhuvan rakkaudestaan juuri sinulle.
Erityisenä vieraanamme tänään on Elme Maamägi. Tervetuloa Elme!
Olet juoksutyttö, jonka elämän Jumala on rakkaudellaan uudistanut.
Elämääsi on mahtunut kaikenlaista, mutta Jumala on ollut uskollinen.
Ennen puhumista nykyhetkestä, olisi hyvä kuulla hieman taustastasi.
Kertoisitko mistä tulet ja minkälainen oli lapsuutesi?
Olen Saarenmaan tyttö, eli syntynyt ja kasvanut siellä -
perheessä, jossa ei koskaan puhuttu Jumalasta.
Isovanhempiakaan ei ollut, sillä -
isäni ja äitini eivät koskaan edes puhuneet omista vanhemmistaan.
Lapsuuttani varjosti isäni alkoholismista johtuva väkivalta.
Alkoholi nosti hänessä pintaan jonkinlaisen vihaisen puolen.
Isäni oli siis aina juotuaan alkoholia hyvin vihainen.
Pikkuveljeni ja minä kasvoimme kaiken tämän keskellä -
ja se jätti elämääni syvät jäljet.
Peruskoulun jälkeen lähdin Saarenmaalta pois.
Muistan, minkälaista riemua tunsin pelastauduttuani niistä oloista.
Muutin Järvamaalle ja aloitin opiskelun -
teknisessä opistossa, jossa tapasin myös aviomieheni.
Aloitimme seurustelun v. -86.
Tyttäremme oli 3 kuukauden ikäinen avioituessamme v.-87.
Vuoden päästä tästä, syntyi toinen tyttäremme.
Tiivistän asiat pähkinänkuoreen...
Sanan "Jumala", kuulimme ensimmäistä kertaa v.-91.
Juuri siihen aikaan nimittäin, oli Viroon koittanut vapaus,-
ja yhtäkkiä joka puolella ihmiset puhuivat Jumalasta.
Valdon siskon koko viisilapsinen perhe löysi tiensä -
Paiden kaupunkiin nousseeseen seurakuntaan.
Pastorin töitä siellä hoiti ulkomailta tullut aviopari.
Valdon sisko miehineen alkoivat puhumaan meille siitä, että -
on olemassa Jumala, joka rakastaa teitä, jne.
Katsoimme heitä oudoksuen, ja totta puhuakseni - nauroimme heille.
Meihin heidän juttunsa eivät uponneet ollenkaan.
Mutta sitten huomasimme heidän elämänsä muuttuneen.
Ja heidän muutoksensa oli se asia, joka veti meidätkin seurakuntaan.
Syyskuun 15. päivänä v.-91 -
annoimme mekin elämämme Jumalalle.
Siitä alkoi seurakuntaelämämme, mutta se ei jäänyt siihen.
Parin vuoden päästä jouduimme toteamaan, -
ettei kristillisyys ole meitä varten.
Emme pystyneet elämään sen mukaisesti.
Seurakunnassa käydessä kaikki oli hyvin, mutta -
kotielämä ei toiminutkaan.
Puhuimme toisillemme pahasti ja käyttäydyimme rumasti.
Luovuimme siitä elämästä ja ja muutimme Saarenmaalle.
Siinä vaiheessa avioliittomme oli käytännöllisesti katsoen särkynyt.
Tulitte siis paremmin toimeen keskenänne ennen pelastumistanne,-
jonka jälkeen avioliitossanne alkoi tietynlainen alamäki.
Se onkin outoa, sillä avioliittomme peruste on oikeastaan tyttäremme.
Käsitykseni oli, että kun saa lapsen, tulee myös avioitua.
Olin 18-vuotias ja mieheni 17-vuotias, kun -
päätimme mennä naimisiin.
Yleensä mies kosii naista, mutta meillä se meni päinvastoin.
Valehtelisin, jos sanoisin ettei välillämme ollut rakkautta.
Mutta emme osanneet antaa toisillemme -
juuri sellaista rakkautta, mitä toinen odotti saavansa.
Alkuvuodet olivat kyllä kamalia.
Avioiduttuamme, näytteli alkoholi osaa myös meidän elämässämme.
Kiersimme erilaisissa baareissa.
Niissä sai rentoutua ja tanssiminenkin oli niin mukavaa.
Mutta se ei antanut meille sieltä etsimäämme sydämen rauhaa.
Ei ollut siis alkukaan ruusuinen, mutta liiton pohjana oli lapset.
Olitte kokeneet pelastumisen, mutta siltikin tuntui siltä, että -
kristillisyys ei ole teitä varten. Asiat menivät huonompaan suuntaan.
Lähditte Saarenmaalle ja perhe oli jo hajoamassa.
Mitä sitten tapahtui?
Lähdimme sinne antamaan liitollemme vielä yhden mahdollisuuden.
Jospa perheemme itsenäinen asuminen olisi auttanut meitä.
Siihen asti olimme asuneet mieheni vanhempien taloudessa.
Luulin kaiken kääntyvän hyväksi,-
kunhan perheemme saisi oman kodin ja oman keittiön.
Saarenmaalle muuton aikaan, tyttömme olivat alakouluikäisiä.
Siinä vaiheessa Valdo muuttikin pois ja jäin lasten kanssa yksin.
Se oli minulle raskas hetki, sillä ei ollut seurakuntaakaan.
Mutta koko ajan tiesin Jumalan sittenkin rakastavan minua.
Olin vuosia aiemmin käynyt raamattupäivillä, josta -
jokainen sai mukaansa pienen laulukirjan.
Sen takakannessa oli luettelo eri seurakunnista osoitteineen.
Valdon lähdettyä löysin kirjasesta Valjalan seurakunnan tiedot.
Pastorin nimi oli Leevi Väli - ja kirjoitin ylös myös osoitteen.
Mutta ennen tätä - olin kotona ja lapset olivat nukkumassa.
Polvistuin, ja tunsin itselläni olevan kaksi vaihtoehtoa.
Elämäni päättäminen - tai Jumalan pyytäminen tulemaan elämääni,-
jos Hän todellakin rakastaa minua.
Tämän jälkeen löysin laulukirjan.
Kirjoitin Valjalan pastorille kirjeen, jossa -
esittelin itseni ja tarinani - ja sen, miksi olin Saarenmaalla.
Kerroin, etten halunnut olla yksin ja siksi halusin seurakuntaan.
Yhtenä päivänä Leevi vaimoineen ajoikin autolla pihaamme.
Ihmettelin, että kukahan nyt tulee.
He kertoivat olevansa pastori Leevi ja Marju, ja tästä -
alkoi tieni kohti Orissaaren seurakuntaa.
Olimme lasten kanssa rukoilleet joka päivä kolmen kuukauden ajan.
Ja tasan kolmen kuukauden kuluttua, Valdo palasi kotiin.
Orissaaren seurakunnassa oli eräs rakas veli.
Olin kuukauden ajan rukoillut itseni jo aika väsyksiin.
Koko seurakunta tiesi tilanteeni ja sen, mitä meille oli tapahtunut.
Tämä veli tuli luokseni kysyen: "Oletko muistanut kiittää Jumalaa?"
Katsoin häntä silmät pyöreinä ja ihmettelin,-
että miten niin - mistä tässä vielä pitäisi kiittää?
Juuri hän opetti minua kiittämään.
Jumala on antanut meille Sanansa.
Ottaessamme Hänen Sanansa vastaan, on Hän luotettava ja uskollinen.
Kiitä Jumalaa hyvästä miehestä ja siitä, että lapsilla on hyvä isä.
Pudistin aluksi päätäni ajatellen, ettei tämä voi olla totta!
Aloin kuitenkin tekemään niin.
Jälkikäteen voin sanoa, että -
oma elämäni muuttui, kun aloin rukoilla aviomieheni puolesta.
Aloin tuntea sydämessäni, että ihan oikeasti kaipasin miestäni.
En halunnut luopua hänestä ja tunsin todella rakastavani häntä.
Kolmen kuukauden kuluttua Valdo palasi luokseni - ja Jumalan luo.
Nyt minulla on hyvä mies, ja lapsilla on hyvä isä.
Jumala oli uskollinen ja työsti teidän molempien sydämiä yhtaikaa.
Vaikka olitte pettyneitä ja jo irrottautumassa Jumalasta,-
piti Jumala, meidän hyvä Isämme, teistä molemmin käsin kiinni.
Jumala on opettanut sinulle, -
että Hän ei kaipaa suorituksia ja tekoja meiltä, vaan jumalsuhdetta.
Kuinka Hän on teitä nyt opettanut?
Sait miehesi takaisin ja olette yhdessä tehneet myös palvelutyötä.
Pikkutyttönä uneksin siitä, että jos joskus avioituisin, niin -
elämäni olisi täysin erilaista kuin mitä vanhemmillani oli ollut.
Valitettavasti avioliiton alkuaika ei sujunut ihan niin.
Mutta - meillä on hyvä Isä.
Tullessani Jumalan luo toista kertaa, -
annoin koko elämäni palvellakseni Häntä.
Ja kyllä totisesti palvelinkin.
Kaksikymmentä vuotta elämästäni kului vain tehden ja tehden.
Orissaaressa tein lapsityötä auttamalla pyhäkoulussa.
Olin mukana naisten ryhmässä, jossa puhuttiin Jumalasta, -
avioliitosta ja naiseuden merkityksestä.
Johdin vuosia myös ylistystä.
Voin sanoa, että kaikki oli vain työtä ja tekemistä.
Kaikki vuodet tunsin elämäni olevan fasadi, jonka taakse piilouduin.
Mitä enemmän tein, sitä hyväksyttävämpi olin.
Mitä enemmän tein, sitä paremmaksi tunsin itseni.
Koko identiteettini rakentui siitä, mitä teen.
Neljä vuotta sitten romahdin,-
ja olin pisteessä, jossa tunsin etten jaksa enää.
Olin väsynyt ja kyllästynyt.
Rakkaus Jumalaa kohtaan ei ollut hävinnyt mihinkään.
Itse olin niin väsynyt, että -
tunsin jopa haluttomuutta mennä koko seurakuntaan enää.
Kysyin itseltäni, että "tässäkö on kaikki?"
Aloin myös miettiä, kuka oikeasti olen, mitä itse kaipaan ja haluan.
Minulla ei ollut vastauksia näihin kysymyksiin.
Kuten jo kerroin, koko kristillinen elämämme nivoutui palvelemiseen.
Siihen liittyi evankeliumin julistamista ja paljon muuta,-
mikä tietysti oli oikein.
Nyt voin sanoa ja tiedän, että -
omat vaikuttimemme sen sijaan, olivat väärät.
Se tekeminen ei ollut sitä, mitä Jumala oli varannut meille.
Yhdessä hetkessä havaitsin piiloutuneeni tekemisten taakse -
täysin tietämättömänä siitä, mitä sydämessäni tapahtuu.
Mutta 4 vuotta sitten asiat alkoivat muuttumaan.
Tunnemme Suomesta yhden veljen jo 10 vuoden takaa.
Toimimme nimittäin kaksitoista vuotta eräässä lähetysprojektissa,-
johon kuului matkustamista ja evankeliumin julistamista.
Siinä yhteydessä tutustuimme Pekka Rimpeläinen -nimiseen veljeen.
Aina Suomessa käydessämme, tapasimme häntä siellä ja täällä.
Kohdatessamme hänet vaimonsa kanssa neljä vuotta sitten,-
alkoi hän puhua Jumalasta Isänä.
Se vaikutti jotenkin sisimpääni.
Siihen asti tuntemani Jumala ei ollut sellainen.
Minulle Jumala oli Pyhä, joka kuulee rukoukset, ja -
ja järkeni mukaan Hän myös rakasti minua.
Luin Raamattua, rukoilin ja tein kaiken oikein.
Kaikki tapahtui järjen tasolla,-
mutta sydämeni ei ollut tässä mukana.
Teoria oli olemassa, mutta lähtökohta ei ollutkaan sydämessä.
Pekalta sain tietää tulevasta, Kajaanissa pidettävästä -
Isän Sydän -konferenssista.
Pekka pyysi minua ja Valdoa myös mukaan.
Mutta meillä oli viisumit Venäjälle odottamassa, sillä -
olimme lähdössä Venäjälle evankelioimaan.
Tunsimmekin oikeaksi lähettää sijaiset Venäjän matkalle -
ja itse valitsimme osallistumisen Kajaanin konferenssiin.
Konferenssi alkoi perjantai-iltana jatkuen aina sunnuntaihin asti.
Ja voin sanoa, että itkin koko konferenssin ajan alusta loppuun.
Silloisen Euroopan-työn johtajan Jeff Scaldwellin sanoma,-
ravisutti minua syvästi.
Enkö ollut ymmärtänyt mitään? Mitä kaikkea olinkaan menettänyt?
Ei voinut olla totta!
Mies kertoi erityisen läheisestä suhteesta Jumalaan.
Sellainen ei minun suhteeni ollut.
Minulle merkitsivät ulkoiset asiat ja suorittamiset, -
mutta sydämeni ei ollut mukana.
Se vain yksinkertaisesti oli niin.
Palattuamme konferenssista, -
kuulin jostakin sydämeni syvyydestä kumpuavan kysymyksen:-
"Suoritatko tekoja ollaksesi minussa,-
vai oletko minussa ja suoritat tekoja minusta käsin?".
Tämä laittoi asiat elämässäni uuteen järjestykseen.
Lähetysprojektimme päättyi 3.5 vuotta sitten.
Viimeiset 3 vuotta olemme käyneet läpi paranemisprosessia.
Tämä paraneminen on ulottunut koko perheeseemme.
Se on vaikuttanut sydämemme sopukoihin sekä -
kaikkeen siihen, mikä on 40 vuoden ajan "lakaistu maton alle".
Kerroin jo aiemmin siitä, ettei lapsuuteni ollut kovin ruusuinen.
Mutta en ole koko elinaikanani eli yli 40 vuoteen, puhunut tunteista.
Sillä kristittynä eläessänikin,-
miten nyt sanoisin -
kristittynäkin olen ajatellut, että tunteet eivät ole hyvästä.
On oltava vahva, on jaksettava, on pystyttävä ja tiedettävä,-
eikä voi näyttää tunteitaan mikäli haluaa olla uskottava.
Ei saa olla liian tunteellinen.
Lapsuudessani emme koskaan kyenneet puhumaan tunteistamme.
Miltä meistä lapsina tuntui?
Mitä sydämemme tunsi sen väkivallan keskellä?
Emme koskaan jutelleet peloistamme emmekä omista asioistamme.
Ja totta puhuakseni - yhtenä tiettynä hetkenä -
lakkasin olemasta oman maallisen isäni ja äitini tytär.
Sydämeni oli täynnä vihaa ja tuomitsemista, ja -
samalla syyllistin itseäni kaikesta elämässä tapahtuneesta.
Konferenssissa meille puhuttiin Jumalasta kuin persoonasta, joka -
on ihan oikeasti Isäni, ja se vei elämässäni jalat alta.
Siihen asti eletty elämäni vilisti hetkessä mielessäni, ja -
ymmärsin Jumalan aina halunneen olla kanssani läheisessä suhteessa.
Ne pienen tytön sydämessä olleet -
kipu, haavat ja loukkaukset, ovat -
estäneet vastaanottamasta Jumalaa sydämeen Isänä.
Mutta nyt haluan kertoa viime vuodesta.
Silloin tapahtui elämässämme erittäin merkittävä asia.
Oikeastaan alku tähän asiaan vie 10 vuoden taakse, ja se -
liittyy minun ja isäni suhteeseen,-
ja siihen, miksi olin estynyt näkemästä Jumalaa Isänäni, sekä -
sitä, että tosiasiassa Jumala on alusta alkaen ollut oikea Isäni.
Äitini kuoltua 10 vuotta sitten,-
veti alkoholiongelma isäni täydellisesti pohjalle.
Hän eli yksin, mutta kävimme -
usein katsomassa häntä - autoin siivoamisessa ja muussa.
Lopulta isä tuli seurakuntaan ja luovutti elämänsä Jumalalle.
Hän oli 64-vuotias lähtiessään Suurupin Raamattukouluun.
Se oli helluntaikirkon koulu siihen aikaan - lähellä Tallinnaa.
Päästyään Raamattukoulusta, alkoi isäni tekemään lapsityötä.
Keskinäiset välimme olivat siinä vaiheessa jo aika hyvät.
Yhdessä vaiheessa autoimme isää muutossa Türin kaupunkiin, josta -
hän oli saanut asunnokseen yksiön.
Sitten isäni sairastui ja vaipui koomaan.
Hänet vietiin ambulanssilla Tarttoon.
Kooma kesti 3 päivää, jona aikana hän oli hengityslaitteessa.
Tunsin hyvin selkeästi, että hänen aikansa lähteä ei ole vielä.
Tänään tiedän, miksi tunsin niin.
Ympärillä olevat sukulaiset puhuivat jo hautajaisista.
Mutta syvällä sydämessäni tiesin, ettei isäni lähtöhetki ole vielä.
Puhuin Jumalalle ja pyysin Häntä lisäämään isälle elon päiviä.
Käydessäni sairaalassa katsomassa, vakuutuin isäni toipumisesta.
Hän alkoi hengittää itse ja pääsi lopulta sairaalasta.
Hänen kuntonsa oli huono, joten -
hän ei oikein pärjännyt enää yksin.
Kävin hänen luonaan siivoamassa ja pesemässä pyykkiä.
Kaikki sujui hienosti ja suhteemme toimi mielestäni hyvin.
Sitten - noin 1.5 vuotta sitten,-
isän terveydentila alkoi huonontua huononemistaan.
Meidän piti tehdä päätös.
Toinen tyttäristämme oli muuttanut Kanadaan, joten -
asunnossamme oli yksi tyhjä huone.
Tarjosimme isälle mahdollisuutta muuttaa meidän luoksemme.
Huolehtisimme hänestä ja kävisimme kaupassakin hänen puolestaan.
Niin isäni muutti sitten meille.
Yhtäkkiä alkoivat sisälläni olevat ongelmat nousta pintaan -
kaikki ne lapsuuden pelot ja muut.
Kinastelimme paljon eikä suhteemme toiminut kovinkaan hyvin.
Mutta edellisenä keväänä -
Jumala uudisti suhteemme olemaan isän ja tyttären välinen suhde.
Hän käänsi sydämemme toistemme puoleen.
Isäni tervehtyi - ja viime syyskuussa hän meni naimisiin.
Tänään olen onnellinen siitä, että minulla on kaksi isää.
Maallinen isäni ei voi korvata sitä lapsuudessa menetettyä rakkautta, -
mutta Taivaallinen Isäni on korvannut sen moninkertaisesti.
Kiitos sinulle Elme.
Rakas katsoja, näin se on. Isäsi Taivaassa rakastaa sinua syvästi.
Elme kertoi, kuinka Jumala uudisti hänen ja maallisen isänsä suhteet.
Tätä samaa tarjoaa Jumala myös sinulle - ole siunattu.
Suomennos: Irene Tarkka