JUMALAN JUOKSUTYTÖT
Jumalan hyvyys kestää ikuisesti.
Tämä on Jumalan juoksutytöt -ohjelma,-
ja Jumala on kanssamme koko ajan.
Erityinen vieraamme tänään on Sirly Lahi. Tervetuloa ohjelmaan!
Hei, Päivi.
Ihanaa, että pääsit tulemaan tänne.
Ja minusta on jännittävää, että kutsuit minut - kiitos siitä.
Kaikkia varmaan kiinnostaa tietää, kuka Sirly oikein on.
Kerrotko hieman itsestäsi. Mistä tulet ja millainen on perheesi?
Sirly on 45-vuotias nainen.
Vuosien varrella olen saanut lahjaksi perheen.
Minulla on erittäin mukava mies ja rakkautemme myötä neljä lasta.
Nämä 45 vuotta ovat olleet erittäin värikkäät ja sisältörikkaat.
On se lapsuuden perhe, ja sitten toinen - eli kaksi perhetarinaa.
Ensimmäisestä perheestä riippuu se, minkälaisia meistä tulee.
Niin on käynyt myös minulle.
Olen yksi monista, vanhempiensa avioeron kokeneista lapsista.
Eräänä päivänä perheessä ei enää olekaan sekä isää että äitiä,-
vaan elät vain jomman kumman luona.
Tämä on vaikuttanut paljon sisimpääni.
Perheesi ei ollut kristitty, ja vanhemmat erosivat ollessasi pieni.
Kyllä, mutta ero on aina pitkä prosessi, joka ei tapahdu hetkessä.
Perheemme tragediana oli -
jo vuosia kestänyt, avioliiton ulkopuolinen suhde.
Vanhempani yrittivät kyllä päästä sovintoon, mutta -
inhimillisesti katsoen, pettämistä ei ole helppo antaa anteeksi.
Äitini kyllä sanoo minun syntyneen sovintolahjana.
He halusivat isän kanssa jatkaa, mutta voimat eivät riittäneet.
Ainakin tiedän syntyneeni toivottuna ja rakastettuna lapsena.
Kiitos Jumalalle siitä!
Jumalan tahdosta olet nyt tässä.
Hänellä on varallesi päämääriä ja suunnitelmia.
Kuinka löysit Jumalan luokse?
Se oli ilmeisen pitkä tie, ja sattui vasta ollessasi jo aikuinen.
Tietä miettiessäni, muistan -
Jumalan kosketuksia ollessani vasta alakoulussa.
En tiennyt Jumalasta yhtään mitään.
Tiesin vain, että koulumatkani varrella oli kummallinen rakennus,-
eli kirkko, jossa käy outoja ihmisiä.
Isäpuoleni ajoi rekkaa kaukomaille.
Seurasin sivusta, kuinka -
äitini oli isästä huolissaan ja murehti tämän kotiin paluuta.
Naiset murehtivat aina, kun aikaa kuluu ja kuvittelevat vaikka mitä.
Pujahdin pöydän alle ja juttelin jonkun kanssa - en tiedä kenen.
Teini-iässäkään en tiennyt Jumalasta vielä mitään.
Tunsin vetoa tähtitaivasta, auringonnousua ja -laskua kohtaan.
Välillä nousin varhain seuratakseni auringonnousua.
Ja taas syntyi keskustelu, mutta en tiennyt kenen kanssa.
Nyt tiedän, että ne olivat hetkiä,-
jolloin Jumala kosketti ja kutsui minua tehden työtään hengessäni.
Merkittävin sysäys oli kuitenkin isäpuoleni kuolema.
Äiti jäi leskeksi, ja taloomme astui suru ja murhe.
Odotin silloin ensimmäistä lastani.
Äidille tuli sydämeen pelko siitä,-
että kaikki voisi kadota yhtäkkiä, ja siksi hän pyysi kotiin pastorin.
Hän pyysi pastoria siunaamaan lapsensa ja perheensä.
Tämä vapaaseurakunnan pastori tuli erään toisen miehen kanssa.
He rukoilivat yhdessä ja tämä mies todisti Jumalasta.
Hän kertoi siitä, kuinka paha ihminen hän oli ollut.
Vasta äitinsä haudalla hän oli ymmärtänyt,-
kuinka väärin ja tyhjästi hän oli elämäänsä elänyt,-
ja että hänen äitinsä Jumala on todellinen ja olemassa.
Tämän vaikutuksesta aloin itkeä.
Pastori sanoi, että "Tämä tyttö ei ole kaukana Jumalan valtakunnasta."
Siihen äiti sanoi, että "Ei, ei - hän on vaan niin tunteellinen!"
Jäin miettimään tätä Jumalan valtakuntaa - jotakin on olemassa.
Jumalan tiet ovat aina ihmeelliset.
Hän sitoi sydämeni mieheeni, johon tunsin rakkautta ensisilmäyksellä.
Olin silloin 15-vuotias.
Avioiduin myös melko nuorena.
Kävin koulun loppuun ja sitten seurusteltiin jonkin aikaa.
Alle 19-vuotiaana olin jo mennyt naimisiin.
Suhteemme oli niin vahva, että -
olin päättänyt seurata miestäni ihan mihin vain.
Mieheni oli kuullut Jumalan kutsun.
Kirkkojen ovet aukenivat 90-luvulla ja ihmisiä -
kutsuttiin sekä rippikouluihin että Raamatun sisältöä oppimaan.
Paikkakunnallamme oli Ilumäen seurakunta, jossa -
pidettäisiin ensimmäinen sodanjälkeinen rippikoulu.
Osallistuimme siihen, ja näin tutustuin Raamattuun ja kirkkoon.
Vuosia myöhemmin ollessani jo uskossa, löysin Raamatusta -
Hoosean kirjasta kohdan, jossa Jumala sanoo -
vetävänsä meitä puoleensa rakkauden köysin.
Ymmärsin, että minua ympäröivä köysi on mieheni ja avioliittoni.
Äitiäni taas on ympäröinyt rakkauden köysi lastaan kohtaan.
Lähtiessäni seuraamaan Jumalaa, äitini halusi seurata mukana.
Näin Jumala koskettaa sydämiämme erilaisilla, hienoilla tavoilla.
Samalla Hän ilmoittaa itseänsä tarjoten pelastusta ja apuaan.
Pelastuit yhdessä miehesi kanssa.
Kävitte rippikoulun tutustuen Raamattuun ja Jumalan Sanaan.
Kuinka se lopullinen ja todellinen pelastus sitten tuli?
Ennen ohjelman alkua kerroit, että jonkin aikaa kävitte -
pitkin ei niin kristittyjä teitä. Ette tienneet, mitä polkua seurata.
Ihminen voi alkaa ymmärtää, että -
elämä ei ole ainoastaan fyysistä ja käsin kosketeltavaa.
Henkisen maailman olemassaolon voi käsittää, mutta mitä se tarkoittaa?
Kävimme siis rippikoulun oltuamme naimisissa 5 vuotta.
Mutta avioliittomme oli vaarassa, sillä emme osanneet hoitaa sitä.
Ensimmäisten kriisien ilmaantuessa, emme löytäneet ulospääsyä niistä.
Tulimme pisteeseen, jossa elämä tuntui valuvan käsistä.
Sitä ei osaa eikä jaksa muuttua, vaikka sydämessään vielä rakastaa.
Kävimme rippikoulun, pidimme kirkossa kristilliset vihkiäiset,-
ensimmäinen lapsemme ristittiin ja liityimme seurakunnan jäseniksi.
Olimme jopa kirkon johtokunnan jäseniä - silti ei sujunut hyvin.
Sisimmässämme kantamamme negatiivisuus oli vielä tallella.
Lähdimme sitten sielunrauhaa etsimään.
Siihen aikaan Viroon rantautui erilaisia uskontoja ja oppeja,-
joista yksi oli transkendentaalinen mietiskely.
Sillä saavuttaisi sielunrauhan.
Kävimme kahdestaan kaikki siihen liittyvät koulutukset.
Kyse on mietiskelyn muodosta, joka aluksi näytti jopa toimivan.
Nyt jälkikäteen, voin vertailla eri rukouksia keskenään.
Rukoushan on myös mietiskelyä omalla tavallaan.
Jossakin hoetaan mantraa, mutta siinäkin syntyy suhde johonkin.
Itämaisesta uskonnosta saamani rauha oli kuitenkin -
sellaista rauhaa, joka ikään kuin loitonsi minua muista ihmisistä.
Tärkeintä oli MINUN maailmani, rajani, rauhani ja ajatukseni.
Itsekeskeisyys oli määräävintä.
Mutta kun kristittynä luon suhteen Jumalaan,-
ajattelen, kuuntelen ja keskustelen Hänen kanssaan - mietiskelenkin,-
vaikuttaa se täysin toisin.
Se lähentää minua toiseen ihmiseen tehden tästä itseäni tärkeämmän.
Ero on kuin yöllä ja päivällä,-
mutta ilman kielteisiä kokemuksiani minulla ei olisi vertailupohjaa.
Mietiskely muuttui negatiiviseksi, kun se alkoi vaikuttaa psyykeeni.
Odotin silloin toista lastamme.
Asiaan kuului mantrojen hokeminen ja pimeässä huoneessa -
istuminen noin 20 minuuttia kerralla sekä yhteys "johonkin".
Tämän seurauksena,-
alkoi minulle öisin ilmestymään vieraita voimia.
Erittäin epämiellyttävästi ne alkoivat vaikuttaa tunteisiini -
aiheuttaen öisiä heräämisiä pelossa ja paniikissa.
Huoneessa tuntui mieheni lisäksi olevan joku ylimääräinenkin.
Olin kylmän hien peitossa ja lopulta aloin kuulla -
ääniä, jotka uhkasivat tappaa minut.
Nukuin öisin peitto korvilla kuin pelkäävä pikkulapsi.
Luulin tulevani hulluksi - ja synnytykseeni oli vain 2 kuukautta.
Miten tämä vaikuttaisi lapseen?
Paine kasvoi niin suureksi, että luulin tosiaan tulevani hulluksi -
ja joutuvani antamaan periksi lyömällä hanskat tiskiin.
Kukaan sivullinen ei voinut auttaa.
Juuri silloin ilmaantui eräs tavallinen paikallinen uskovainen -
vieden meidät metodistikirkkoon.
Ensivaikutelma oli outo! Kaikki olivat lattialla ja polvillaan.
Ajattelin että - apua, mitä ihmettä minä teen täällä?
Kuuluin luterilaiseen seurakuntaan, joten tämä oli minulle vierasta.
Jumalanpalveluksen jälkeen, pastori tuli luokseni.
Hän vain katsoi minua silmiin.
Jumala käyttää ominaisuuksiamme,-
ja siinä hetkessä Hän käytti tämän pastorin katsetta.
Näin siinä Kristuksen katseen, täynnä ymmärtämystä,-
täydellistä anteeksiantoa ja rakkautta sekä kutsun.
Murruin täysin ja aloin itkeä.
Yhtäkkiä selvisi, kuka on Jeesus ja kuka minä olen.
Olen syntinen ihminen, joka on ajatellut ja tehnyt kaiken väärin.
Siinä hetkessä synnyin uudesti.
Mieheni tie Jumalan kanssa on ollut täysin toisenlainen.
Hän on kypsynyt hitaasti,-
eikä osaa sanoa täsmällistä kellonaikaa tai päivää sille,-
milloin hän vastasi Jumalan kutsuun muuttuen Hänen lapsekseen.
Kyseessä on siis ollut prosessi.
Mutta se on hyvä tietää, jotta emme itse ylpeilisi Jumalan teoista.
Jumalalla on ihan oma tie meitä jokaista varten,-
ja meidän tulee kunnioittaa sitä.
Jollekin kaikki tapahtuu hetkessä, joten tarkka aika on tiedossa.
Ja joka ei täsmällistä aikaa tiedä, voi sanoa olevansa Hänen omansa.
Olemme saaneet armon yhdessä kulkea tätä tietä.
En itse etsinyt Jumalaa, mutta Hän veti viisaudellaan puoleensa.
Nyt Hän on kutsunut meidät yhdessä palvelemaan Häntä.
Aiemmin tulevaisuutta suunnitellessani,-
halusin tulla kuuluisaksi ja suureksi ihmiseksi.
Halusin tulla ihailluksi, mutta siihen tarvittiin uraa.
Asiat menivät kuitenkin toisin.
Jumala lopetti elämässäni ne asiat, jotka olisivat vieneet harhaan.
Keskeytin korkeakouluopinnot muiden arvojen noustua tärkeämmäksi.
Arvo oli avioliittoni, ja ihminen jolle halusin pyhittää elämäni.
Kyse oli ehkä protestista myös lapsuudenkodilleni, jossa -
avioliitto oli epäonnistunut. Halusin oman liittoni onnistuvan.
Tästä tämä arvojärjestys syntyi.
Tämäkään ei onnistunut itseltäni, vaan Jumala auttoi siinäkin.
Hän uudisti lähes särkemämme avioliiton -
rakentaen sen uudelle perustalle.
Annoimme toisillemme anteeksi, ja saimme voiman siihen jatkossakin.
Saimme voiman sietää toistemme puutteita ja synkkiäkin puolia,-
sekä voiman kestää toistemme kasvu ilman yritystä muuttaa toisiamme.
Liittomme on kestänyt 26 vuotta, joten viime vuonna oli hopeahäämme.
Olin unelmoinut onnellisesta avioliitosta ja pysyvästä -
perheestä, joka kestäisi tapahtuipa mitä vain.
Olen saanut kokea unelmani täyttyneen Jumalan tavalla.
Liikkuessamme palvelutyössä, seison mieheni rinnalla.
Vaatii oppimista ymmärtää, että -
juuri minä olen se paras ja sopivin apulainen juuri hänelle.
Täydennän hänen heikkouksiaan ja päinvastoin.
Työskentelymme parina on alkanut hyvin.
Olemme huomanneet, että -
jos yritämme tehdä töitä tahoillamme ja erikseen,-
katoaa niistä töistä siunaus.
Mutta kun olemme päättäneet taas edetä yhdensuuntaisesti ja parina,
saamme kokea täydellistä Jumalan varjelusta ja siunausta.
Tällä tiellä olemme nyt.
Olemmeko tien puolessa välissä vai onko kolme neljäsosaa jo käyty,-
sitä en tiedä - mutta pääasia on, että kuljemme toistemme rinnalla.
Paljon on työtä vielä jäljellä.
Kertoisitko katsojille työstänne.
Mistä palvelustyönne koostuu, mitä olette tehneet ja teette jatkossa?
Mieheni kutsu on toimia pastorina.
Koska Jumala on kutsunut hänet paimeneksi,-
on hänellä oltava tukenaan joku, joka auttaa kuormien kannossa.
Kahdestoista vuosi on nyt menossa.
Mielenkiintoista on se, että -
Jumala rakensi itselleen Huoneen tyhjälle paikalle ja ihan tyhjästä.
Nykyinen kotimme on rakennettu -
muinoin maan tasalle palaneen talon tilalle.
Mieheni kotipaikka tuhoutui silloin traagisessa onnettomuudessa.
Siinä asunut isoäiti oli kylvänyt mieheeni uskonsiemenet.
Uskon hänen rukoilleen paljon -
sen paikan, siellä käyneiden ihmisten ja myös mieheni puolesta.
Jumalan kehotuksesta perustettiin täysin samalle paikalle -
talo, jonka Jumala todellakin rakensi itse.
Kun ihminen yrittää omin voimin, voivat seinät äkkiä tulla vastaan.
Hans yritti 12 vuotta rakentaa tätä taloa.
Mutta kun Jumala oli saanut työnsä hänen sydämessään valmiiksi,-
valmistui talo vain kuukaudessa!
Mutta nyt sen rakentamiseksi oli saatu tehtävä Jumalalta.
Siitä piti tulla paikka, jossa Jumalaan uskovat voivat kokoontua.
Sen piti olla avoinna kaikille, jotka Jumala halusi sinne lähettää.
Sitä voi tarjota levähdyspaikaksi -
vaikkapa kaupungin hulinassa väsähtäneille uskoville.
Tarjoamme ruokaa sekä lepoa, ja saatamme taas matkaan.
Kotimme on ollut avoinna Jumalan kansalle -
ja seurakunnalle jo 11 vuoden ajan.
Virossa on muutenkin kriisitilanne.
Elintärkeitä paikkoja kuten kouluja ja apteekkeja on suljettu.
Lääkäripalveluitakin on kadonnut.
Jumala on tehnyt työtä maalla vallitsevaa yksinäisyyttä vastaan.
Hänelle on tärkeätä perustaa seurakunta -
vaikka vain 10 talon kylään, koska nämä 10 henkeäkin ovat merkittäviä.
He voivat tuoda jumalanpalvelukseen vanhuksia vaikka pidemmältäkin.
Tämä on Jumalalle tärkeätä, ja siksi Hän tekee työtään maallakin.
Arvostan sitä, että Jumala ei hylkää paikkoja -
kuten maailma hylkää - vetämällä henkselit vain yli.
Jumala on laajentanut työtään myös kaupunkiin, sillä -
Rakvereen on nyt saatu jo kolmatta vuotta toimiva seurakunta,-
joka on ollut uusi haaste meille.
Daavidin psalmin mukaan, Jumalan oikeassa kädessä on hyviä asioita.
Ja näin on. Elämässämme on ikään kuin monta eri linjaa.
Mihin tartut? Mikä on tärkeintä? Vai etkö alakaan jaottelemaan?
Tartut vain niihin tehtäviin, jotka Hän nostaa tärkeinä esiin.
Silloin huomaat, että suuren kokonaiskuvan luoja on aina Hän.
Sinä taas teet työtä jonkin pienen, mutta suureen kuuluvan osan kanssa.
Näin mekin teemme palvelustyötä esim. perheiden parissa.
Teemme lisäksi avioliittotyötä,-
sillä valitettavasti myös uskovien avioliitot kriisiytyvät.
Tuemme avioliittoja ja olemme -
jo useita vuosia avustaneet Viron kristillisessä perheseminaarissa.
Uusi asia on se, että Jumala on sytyttänyt sydämemme lähetystyölle.
Tähän liittyy pitkä tarina.
Ensin tunnet koputuksen sydämessä.
Sitten saatat löytää erilaisia syitä epäilyyn - että minäkö?
Mutta tänä vuonna asia varmistui, ja kävimme Udmurtiassa.
En olisi ikinä voinut kuvitella tekeväni mitään sellaista -
johtuen neuvostoajasta ja kokemuksistani venäläisistä.
Ajattelin, etten milloinkaan voisi todistaa tai julistaa siellä.
Mutta lähdimme Udmurtiaan ja köröttelimme -
heiluvassa junassa 28.5 tuntia läpi koko laajan Venäjän maan.
Katsoin ulos ikkunasta, ja näin ihania koivulehtoja,-
suuria peltoja ja idyllisiä pikkukyliä. Kuinka suloista!
Tunsin, kuinka kielteisyyden sijaan, sydämeeni astuikin rakkaus.
Aloin tuntea myötätuntoa kansaa ja sen tulevaisuutta kohtaan.
En tiennytkään, että Jumala oli valmistanut sisimpäni tähän.
Tällaista uutta ja jännittävää!
Raamatussa Jumala sanoo: "Katso, minä teen kokonaan uutta."
Se on Hänen lupauksensa meille.
On ihana kuulla tarinoita siitä, kuinka ryhdyttyään johonkin,-
antaa Hän vielä lisää ja parempaa.
Mikään ei ole itsestään selvää, mutta Jumala luo aina uutta.
Kiitos Sirly, että halusit jakaa elämääsi kanssamme.
Kiitos sinullekin mukanaolostasi, rakas katsojamme.
Ja aivan, kuten Jumala on ollut uskollinen Sirlyn elämässä,-
on Hän oleva sitä myös sinun elämässäsi - ja yhtä luotettava.
Haaste on tämä: lähde Jumalan matkaan - ja ole siunattu!
Suomennos: Irene Tarkka