JUMALAN JUOKSUTYTÖT VIROSSA
Tervetuloa ohjelmaan "Jumalan juoksutytöt".
Jumala on hyvä ja luotettava, Hän on persoona, -
jonka voimme tuntea ja kuulla, jonka kanssa voimme elää.
Vieraanamme on Maire Lilleorg, joka on elänyt kauan uskossa.
Tervetuloa ohjelmaan, Maire!
Mukavaa, että olet täällä.
Kiitos, minustakin on mukavaa.
On ihmisiä, joilla on mielikuva Jumalasta, -
mutta ei henkilökohtaista suhdetta Hänen kanssaan.
Millainen Jumala sinulla on?
Jumalani on todellinen.
Uskoni ei perustu tietoon, vaan elävään jumalsuhteeseen.
Olen keskustellut Jumalani kanssa vuosia sekä -
pyytänyt ja saanut johdatusta elämään.
Olet henkilökohtaisesti kokenut Jumalan ja johdatuksen.
Luulen, että Jumala haluaakin näyttäytyä meille persoonana.
Miten kohtasit Jumalan?
Siitä on vuosia. Olin 13-vuotias.
Äitini oli uskova ja isäkin kävi kirkossa.
Luonnollisesti he ottivat minut mukaansa kirkkoon.
Jumalan olemassaolo ja jumalanpalvelukset -
olivat minulle tuttuja asioita.
Mutta henkilökohtainen kokemus Jumalasta puuttui.
Kerran sisareni palasi kotiin kirkosta -
kertoen antaneensa elämänsä Jumalalle.
Hän sanoi: "Maire, Jumala on todella olemassa."
Sanat koskettivat minua.
Ymmärsin silloin kaipaavani jotain enemmän, -
enkä saanut asiaa mielestäni.
Istuin yksin huoneessa miettien sisareni sanoja.
Koin, etten ole yksin huoneessa.
Se joku kanssani huoneessa ei ollut mieluinen olento, -
vaan paremminkin epämiellyttävä.
Se nauroi ivallisesti ja minä tiesin sen olevan Saatana.
Se väitti minun kuuluvan hänelle.
Silloin ensikertaa polvistuin ja huusin Jumalaa apuun.
Halusin pelastua ja palvella yksin Jumalaa, -
enkä olla missään tekemisissä vihollisen kanssa.
Tuolloin Olevisten kirkossa pidettiin hienoja tilaisuuksia.
Olin tutustunut erääseen vanhempaan ihmiseen ja -
hän pyysi minua mukaansa kirkkoon.
Muutoin kävin metodistikirkossa vanhempieni kanssa.
Tämä täti oli rohkaiseva ja saattoi monet nuoret Jeesuksen luo.
En muista mitä tilaisuuden saarnassa käsiteltiin, mutta -
jokin kosketti minua niin, että kyyneleet valuivat silmistäni.
Häpesin itkuani ja piilouduin tädin selän taakse.
Täti sanoi minulle, että tarvisen Jeesusta ja vapahdusta.
Ihmisiä kutsuttiin sakastiin rukoiltavaksi.
Täti ohjasi minut rohkaisten sinne, sillä pelkäsin kamalasti.
Sisimmässäni kamppailin ja olin levoton, vaikka olin rukoillut.
Menin rukoiltavaksi ja minua kehoitettiin menemään alttarille -
tunnustamaan uskoni ja olevani Jumalan lapsi.
Olevisten pastori, Rein Uuemõisa, -
kehoitti kaikkia uskovia tulemaan eteen tunnustamaan uskonsa.
Minä 13-vuotiaana tottelevaisena tyttönä menin heti alttarille.
Sanoin olevani ehkä vapahdettu.
Rein kysyi, että oletko ehkä vai varmasti?
Muistan vastanneeni, että kyllä ehkä varmasti.
Ihmiset nauroivat hyväntahtoisesti ja tilanne oli vapauttava.
Tästä katson alkaneen taipaleeni Jumalan kanssa.
Aloin rukoilla uudella tavalla.
Minulle kerrottiin, että minun tulee hengittää ja syödä.
Ruokana on Jumalan sana, mitä tulee lukea jatkuvasti.
Hengittäminen on rukoilemista.
Näitä tein niin hyvin kuin osasin.
Söin, eli luin Raamattua ja hengitin rukoilemalla Jumalaa.
Alma-tädillä ei ollut omia lapsia, mutta uskonlapsia useita, -
jotka hän oli uskon tielle ohjanut. Kiitän Jumalaa hänenlaisistaan!
Äidillisesti hän kirjoitteli minulle ja kyseli kuulumisiani.
Tällainen oli minun tieni Jumalan yhteyteen.
Kiinnostavaa! Tulit uskoon hyvin nuorena.
Kyllä, olinhan vain 13 vuotta.
Vartuin Kehrassa, jossa oli yksi rukoushuone.
Tulin hyvin toimeen kaikkien vanhempien ihmisten kanssa.
Rukoushuoneessa asui 70-vuotias täti, johon myös tutustuin.
Hänkin rohkaisi minua ja kutsui tilaisuuksiin.
Osallistuin mielelläni, sillä tunsin kasvavaa kaipausta -
kokea Jumalan läsnäolo.
Ei riittänyt, että olin ottanut Jeesuksen vapahtajakseni.
Olin tullut uskoon, mutta mitä sen jälkeen?
Niin tämä Lisette-täti pyysi minua rukoilemaan kanssaan.
Nämä rukoushetket olivat vaikuttavia.
Pyhä Henki täytti huoneen ja koin Jumalan läsnäolon.
Joka rukouskerran jälkeen tunsin säteileväni ihmeellisesti.
Olin lapsi ja nautin sädehtimisestä kuin olisin ollut prinsessa.
Toisaalta, mehän olemme Jumalan prinsessoja!
Olivatko nämä ensimmäiset kokemuksesi Pyhästä Hengestä?
Kyllä, vaikka en käsittänyt Pyhän Hengen vaikutusta.
Ajattelin, että rukoilemme kuten ihmiset yleensä.
Tädit kannustivat etsimään ja kulkemaan syvemmin uskon tietä.
He näkivät tarvitsevani Pyhän Hengen kastetta.
Silloin ymmärsin pelastuksen ja kasteen eroavaisuudet.
Nuori uskova käy sisäistä taistelua ja tuntee katumusta.
Kerran kävelyllä aloin epäillä itseäni.
Ovatko sisäiset kokemukseni tosia vai elänkö valheessa?
Tunsin tarvitsevani enemmän, jotakin todistetta.
Halusin Pyhän Hengen kasteen.
Olevisten kirkon tilaisuuksissa rukoiltiin Pyhän Hengen kastetta.
Itsekin kävin sen vuoksi tilaisuuksissa ja joka kerta -
menin eteen rukoiltavaksi.
Asia muuttui jo kiusalliseksi, sillä kolmenkaan vuoden aikana -
en ollut kokenut mitään.
Eräässä rukoushuoneessa pidettiin yömessu.
Osallistuin tilaisuuteen, janoinen kun olin.
Muistan, että rukoilimme ja tunsin itseni väsyneeksi.
Vastoin luonnettani koin turhautumista Jumalan edessä.
Yritin anella ja rukoilla, mutta kiukku sai minussa vallan.
Löin nyrkillä lattiaa: "Jumala, annat toisille, mutta et minulle!"
Oli yö ja ajantaju oli kadonnut.
Samassa rauhotuin ja vapauduin.
Joku alkoi puhua kielillä vieressäni.
Hämmästyin kuulemastani ja enemmän, kun huomasin -
puhuvani itsekin kielillä.
Silloin tiesin saaneeni Pyhän Hengen kasteen.
Enää en epäillyt enkä käynyt taistelua sisimmässäni.
Olin vakuuttunut uskostani ja todellisesta Jumalasta.
Saatana ei enää kyennyt horjuttamaan uskoani, -
mutta toki maailmalliset kiusaukset ympäröivät meitä.
Jumala kuulee rukouksemme ja luo sisimpäämme kaipausta.
Janoamme, kunnes täyttymyksen hetki koittaa.
Niin, Hän voi odottaa kiukunpuuskaan asti!
Jumala ei halua meidän istuvan mihinkään uskovan muottiin, -
vaan haluaa ihmisen olevan yksilöllinen itsensä.
Muutoksen tulee olla sisäistä, ei ulkokultaista.
Pelkkää ulkoista muuttumista kohtaa paljon.
Jumala haluaa puhdistaa ja uudistaa meidät sellaisesta.
Hän antaa meille vapauden olla rauhassa oma itsemme.
Niin suhteemme Jumalaan on välitön.
Olit siis hyvin nuori tullessasi uskoon.
Kertoisitko, miten Jumala johdatti sinut ja miehesi yhteen?
Teillähän on myös lapsi.
Minulle on aina ollut tärkeätä Jumalan johdatuksen tai -
Hänen äänensä kuuleminen.
Kuten aluksi kerroin, en halunnut mitään epämääräistä Jumalaa, -
vaan persoonallisen Jumalan ja -
persoonallisen suhteen Hänen kanssaan.
Ajattelen, että Pyhän Hengen kaste -
ei ole uskon päätepysäkki, vaan kaiken alku.
Siten koemme Jumalan voimaa ja Hengen voittoa aineesta.
Koemme miten Jumala todella puhuu kanssamme.
Minua kiinnosti kovasti tapa millä Jumala meille puhuu.
Käteeni osui Heikenin kirja "Pyhän Hengen johdatus" -
tai "Jumalan äänen kuuleminen".
En muista nimeä tarkalleen, sillä lukemisesta on aikaa.
Aavistin, että rivien välissä on jotain, mitä en ole ymmärtänyt.
Luin kirjaa yhä uudelleen ja uudelleen.
Päätin selvittää miten Pyhän Hengen kuuleminen tapahtuu.
Ymmärsin, että kuuleminen tapahtuu hengessämme, sydämessämme.
Rukoillessa voimme kysyä Jumalalta asioiden laitaa.
Sydän kertoo, onko asia positiivinen vai negatiivinen.
Näin opin kuuntelemaan Jumalan ääntä.
Jumalan tarkoitus ei ole puhua meille, vaan puhutella sydäntämme.
Minulla on upea kokemus johdatuksesta ajalta, -
milloin menin yliopistoon.
Olin epävarma opiskelupäätöksestäni.
Rukoilin Jumalalta vastausta.
Sitten näin unta opiskelusta ja aloin elää sitä todeksi.
Tarina kokonaisuudessaan on liian pitkä kerrottavaksi.
Peruskoulun päättymisestä oli kulunut kahdeksan vuotta ja -
olin ehtinyt unohtaa opittuja asioita.
Onneksi olin suorittanut tekniikka- koulun hyvin arvosanoin.
Jos suorittaisin kolme pääsykoe- tehtävää hyväksyttävästi, -
pääsisin yliopistoon joustavan haun avulla.
Opiskelin kovasti itsekseni ja lopulta tein pääsykoetehtävät.
Vietin rukoushetkeä silloin, kun valintatulokset julkistettiin.
Kysyin Jumalalta, olenko tullut valituksi.
Halusin varmistua valintatuloksesta ennen kuin menen tarkistamaan sitä.
Jos Jumala johdattaa yliopistoon, Hän voi kertoa tuloksenkin.
Tunsin hengessäni tulleeni valituksi.
Makasin vuoteellani nauraen onnesta; Jumala puhuu minulle!
Ystäväni näki minut ja kysyi: "Oletko kunnossa?"
Hän luuli, että olen seonnut kaikesta pänttäämisestä.
Sanoin, että jos kerron, niin luulet minun todella seonneen.
Ystävä patisti kertomaan. Sanoin tietäväni tulleeni valituksi.
Niin lähdimme yhdessä yliopistoon tarkistamaan valintatuloksia.
Nimeni luki listalla.
Tämä oli vakuus Jumalan johdatuksesta.
Jumala huolehtii elämänkulustani.
Kysyit aiemmin, miten tapasin aviomieheni.
Olin siis 13-vuotias tullessani uskoon.
En ollut suorittanut vielä peruskouluakaan, kun eräs -
pastori kysyi minulta, olenko rukoillut aviomieheni puolesta.
Säikähdin, sillä tuona aikana ei kysytty tuollaisia asioita.
Erityisesti uskovilla parisuhdeasia oli tabu.
En tiennyt miten suhtautua.
Mutta pastori kehoitti rukoilemaan, -
otin asian tosissani ja aloin rukoilla aviomiehen puolesta.
Ja mitä enemmän rukoilin, sitä kauemmin kului aikaa.
Uskon niin, että kun Jumala saattaa meitä rukoukseen -
jonkin asian tai tilanteen vuoksi, niin sillä on taipumus -
viedä enemmän aikaa.
Sillä Jumala ei valmistele asioita, vaan ihmistä itseään.
Sitä, mitä ihmisen sisimmässä tapahtuu rukouksen saatossa.
Nuorena ajattelin, että mieheni tulee olla viisas ja komea.
Että mieheni paikkaisi omat puutteeni.
Rukoillessani aviomieheni puolesta Jumala valaisi ajatukseni.
Jumala toi tietoisuuteeni, että minun tulee itse muuttua.
Minun on muututtava, jotta olisin miehelleni "se oikea".
Se oli hienoa aikaa. Jumala valmisteli minua.
Näin kului kymmenen vuotta, kunnes Jumala vastasi rukoukseeni.
Kuuluimme samaan seurakuntaan tulevan mieheni kanssa.
Muistan, milloin näin hänet ensimmäisen kerran.
Viron kristillinen helluntaiseura- kunta oli juuri perustettu.
Uskovat kokoontuivat Sakalassa.
Minutkin kutsuttiin tilaisuuteen ja yhteisylistykseen.
Tuleva mieheni oli kaupunkilais- poika maalaisseurakunnassa.
Tuolloin satuimme molemmat kaupunkiin.
Hänet nähdessäni oli jalkani pettää ja sydämeni muljahti.
Ajattelin ihmeissäni, että enhän edes tunne tuota nuorta miestä!
Tavallaan torjuin ihastukseni silloin ja monesti toistekin.
Luulin tuntemusteni olevan paholaisen metkuja.
Eihän uskova tyttö noin vain voi ihastua!
Aloin rukoilla, että tunteeni lakastuisivat.
Eräässä kesäseminaarissa satuimme palvelukseen yhdessä.
Viron helluntaiseurakunta lähetti tuona aikana pieniä ryhmiä -
ympäri Viroa julistamaan evankeliumia.
Ryhmään kuului pastori, ylistysjohtaja ja -
joukko ihmisiä tilaisuuksien avustajina.
Minun oli määrä lähteä Kadrinaan.
Sattui niin, että ryhmäni pastorin ja ylistysjohtajan tulo peruuntui.
Tuleva puolisoni oli tuolloin apulaispastori.
Itse toimin ylistysjohtajana.
Meille sanottiin, ettemme pääsekään valitsemaamme paikkaan.
Minun tuli jäädä Tallinnaan, koska pastori puuttui ryhmästä.
Tallinnassa tuli tehdä myös palvelustyötä.
Tulevalle puolisolleni tarjottiin työ Tallinnan ryhmänjohtajana.
Tämä oli ensimmäinen kerta, kun meidät saatettiin yhteistyöhön.
Näin tutustuimme toisiimme.
Tilanne oli yllättävä, vaikka olin rukoillut puolisoni puolesta.
En ollut käsittänyt, että tämä oli Jumalan johdatusta.
Oli ristiriitaista, sillä toisaalta halusin olla hänen kanssaan, -
mutta toisaalta mennä julistamaan evankeliumia.
Rukouksessa kysyin Jumalalta, onko hän oikea mies minulle.
Tunsin suoran vastauksen: "Ei."
Mutta en tuntenut iloa sydämessäni. Siispä kysyin samaa uudelleen.
Sain jälleen kieltävän vastauksen. Halusin toteuttaa Jumalan tahdon.
Jumalan ilmaistessa tahtonsa ihminen tuntee sisimmässään iloa.
Silloin nousi hento vastaus sydämestä: hän on se oikea.
Kieltävät vastaukset antoi jokin toinen.
Vihdoin sain antautua, sillä tiesin kaiken olevan Jumalan kädessä.
Tästä kului vielä vuosi ennen kuin mieheni tuli luokseni ja -
pyysi kättäni.
Sisimmässäni oli ja on varmuus, että juuri hän on se oikea.
Kihlauksemme kuulutettiin kirkossa.
Matkasimme meren rantaan ja rukoilimme yhdessä.
Siellä koimme, miten taivaat aukenevat yllämme -
ja jumalainen onni ympäröi meitä.
Tunsimme olevamme kirkkaudessa Jumalan kämmenellä.
Olimme kaikesta varmaakin varmempia.
Näin pääpiirteissään tapasimme.
Tarkoituksemme oli alkujaan tehdä vain julistustyötä.
Emme kuitenkaan olleet enää nuorukaisia.
Avioiduttuamme olimme valmiita lasten tuloon, jos Jumala suo.
Olimme myös aina valmiita palvelemaan Herraamme.
Puolisoni tunsi kutsumusta armeijan kappalaisen toimeen.
Palvelimme tuolloin helluntaiseurakunnassa, mikä -
nykyisin on nimeltään Toompean seurakunta.
Puolisoni toimi apulaispastorina ja minä ylistysjohtajana.
Puolustusvoimien toimipaikka sijaitsi Tartossa, joten -
meidän piti muuttaa Tallinnasta Tarttoon.
Jälleen rukoilimme ja kysyimme mikä on Jumalan tahto.
Elimme johdatuksessa, emmekä tehneet asioita huviksemme.
Asuessamme Tartossa aloimme todella kaipaamaan lapsia.
Mutta lasta ei kuulunut.
Mottoni oli mennä soitellen sotaan ja rukoilla -
seisten Jumalan edessä.
Että minun tuli vain rukoilla, mutta nyt oli asia toisin.
Jumala pani minut syrjään ja laittoi puolisoni rukoilemaan.
Lopulta kului yhdeksän vuotta ennen kuin lapsemme syntyi.
Tuo aika oli minulle raskas. Minun tuli luopua pyyteistäni.
Lapsi oli Jumalan ihme.
Ihme tapahtui liikemiesten hengellisessä tilaisuudessa.
Mietin, miksi olin siellä, sillä liiketalous oli minulle vierasta.
Tilaisuudessa oli englantilainen evankelista, joka teki ihmeitä.
Mies otti taskustaan kuvia.
Kuvat olivat lapsista, joiden syntymää hän oli rukoillut.
Ymmärsin silloin, miksi olimme saapuneet tilaisuuteen.
Olimmehan kaivanneet ja rukoilleet lasta.
Menin rukoiltavaksi ja kuukauden kuluttua olin raskaana.
Nyt minulla on rakas 7-vuotias tytär.
Jumala siunasi meitä tällä lapsella ja olemme hyvin kiitollisia.
On mukava kuulla, miten tärkeätä johdatus on.
Jumala antaa meille vapauden kulkea omia teitämme.
Mutta silloin suistumme helposti tieltä.
Mitä haluaisit sanoa ihmiselle, jonka elämä on taistelua?
Elämä nyky-Virossa ei ole helppoa.
Olet pastorin vaimo ja toimit palvelustyössä.
Olet jo kannustanut kuuntelemaan Jumalan ääntä.
Onko sydämelläsi jotain muuta?
Me tarvitsemme Jumalan johdatusta.
Aamulla ennen kuin nousin vuoteesta -
Jumalan puhutteli minua kolmesta asiasta.
Ne ovat suunnattoman tärkeitä jokaiselle ihmiselle.
Ensinnä on anteeksianto.
Emme aina käsitä anteeksiannon merkitystä.
Meidän on annettava anteeksi toisillemme, itsellemme ja -
myöskin Jumalalle.
Annamme anteeksi toisillemme.
Mutta emme ehkä huomaa olevamme katkeria tai pettyneitä itseemme.
Silloin meidän tulisi antaa itsellemme ja Jumalalle anteeksi.
Toisena on rakkaus.
Meidän tulee rakastaa toisia ja itseä sekä jakaa rakkautta.
Jos ei rakasta itseään, ei voi rakastaa muitakaan.
Kolmanneksi tarvitsemme siunausta.
Siunatessamme toisia tulemme itsekin siunatuiksi.
Nämä kolme asiaa haluaisin myös katsojille kertoa.
Anna anteeksi. Rakasta. Siunaa.
Niin saat ne myös omaan elämääsi.
Rukoile vielä lyhyesti.
Rakas Jumala.
Kiitän Sinua, koska olet vahva ja kaikkivaltias, -
että olet sama kuin eilen, sama huomenna ja ikuisesti.
Sinä et muutu.
Kiitän Sinua jokaisesta katsojasta.
Jumala, kosketa heitä ja tuo eheyttä heidän elämänsä.
Sillä Sinulla on voima.
Aamen.
Kiitos, Maire Lilleorg, että olit seuranamme.
Kiitos kutsusta.
Kiitos sinulle, rakas katsoja, että vietit kanssamme aikaa.
Pidä mielessäsi Mairen rohkaisevat sanat.
Jumala siunatkoon sinua, sillä sitä Hän haluaa tehdä.
Ole avoin johdatukselle ja toimi sen mukaisesti.
Niin olet itsekin siunattu ja siunaukseksi toisille.
Suomennos: Maria Peura