JUMALAN JUOKSUTYTÖT VIROSSA Heli Metsala
Tervetuloa katsomaan ohjelmaamme.
Vieraamme on Heli Metsala. Hän on äiti ja pastori -
sekä pastorin puoliso. Hän on ollut uskossa jo 33 vuotta.
Niiden vuosien aikana on tapahtunut paljon.
Olen iloinen, että olet kanssamme tänään.
- Kiitos!
Olet ollut uskossa kauan. 33 vuotta on pitkä aika.
Jumala on ollut sinulle uskollinen, -
ja elämäsi on tuottanut paljon hedelmää.
Kuinka kaikki alkoi? Et ole ollut uskossa aivan pienestä pitäen.
- Elämässäni tapahtui tosiaan aikanaan suuri käänne.
Kerron mielellään ensin lapsuudestani.
Perheessämme oli kolme tytärtä, joista minä olin vanhin.
Vanhempani olivat opettajia.
Silloin elettiin vielä Neuvostoliiton aikaa.
Elettiin niin kuin siihen aikaan oli tapana.
En tiennyt lapsena Jumalasta mitään.
Enkä tiennyt juuri mitään omista sukulaisistani.
Vartuin ja menin kouluun, kuten kaikki lapset.
Olin kiltti ja tottelevainen tyttö.
Olin toisaalta aika erikoinen eräässä asiassa.
Se ei ollut Virossa niinkään tavallista -
kuin ehkä muualla Neuvostoliitossa.
Otin vakavasti kaiken, mitä minulle sanottiin.
Kun sanottiin, että Lenin rakastaa lapsia -
ja Neuvosto-Eestin hallitus on hyvä, uskoin kaiken.
Lapsuudesta asti imin itseeni sitä oppia.
Kerran ollessani toisella luokalla tapahtui vähän huvittava juttu.
Tätini oli minun luokanvalvojani. Eräällä tunnilla hän sanoi:
"Rakkaat lapset, nyt kirjoitamme aineen siitä, -
mitkä ovat kolme suurinta toivettamme."
8-vuotias kirjoittaa yleensä: "Tahtoisin kissan, -
tahtoisin koiran, tahtoisin pianon, -
haluaisin harrastaa luistelua."
Mutta minäpä kirjoitin jostain syystä:
"Että maailmasta loppuisivat sodat ja ettei kukaan kärsisi nälkää."
Kolmas toiveeni oli, että Lenin eläisi vielä!
Tänään itsekin nauran niille lapsen ajatuksille.
Mutta se kuvaa ajattelutapaani aikuisenakin.
Olin hyvin neuvostomyönteinen.
Rakastin Leniniä ja rakastin Brezhneviä.
Kumarsin sydämessäni sitä koko järjestelmää ja elämäntapaa.
Kuuluin lapsena pioneerijärjestöön -
ja muihin kommunistinuorten järjestöihin.
Olin todellakin tuli- sieluisesti mukana niissä.
Toisaalta vihasin sydämestäni uskovia -
ja vihasin sydämestäni Jumalaa.
Pidin uskovia kelvottomana roskajoukkona, -
jonninjoutavina, avuttomina ja viheliäisinä ihmisinä.
Luin juuri Raamatusta, mitä Paavali kirjoittaa -
Kristuksen tuntemisesta, Jumalan tuntemisesta. Se on kuin tuoksu.
Se on elämän tuoksu. Elämäksi niille, jotka uskovat -
mutta surman löyhkä niille, jotka eivät Jumalaa tunne.
Tunsin uskovien lähellä sen tuoksun ja sen hengen ja vihasin sitä.
Se tuntui minusta todella vastenmieliseltä.
Olin musikaalinen lapsi, ja sain opiskella musiikkia jo pienenä.
Varttuessani päätin, että musiikki olisi elämäntehtäväni.
Kävin lukion ja päätin lähteä opiskelemaan musiikkia.
Lempisäveltäjäni oli J. S. Bach.
Rakastin hänen musiikkinsa kuuntelua ja soittamista.
Sitten koulu loppui. Olin ollut äärimmäisen tunnollinen koulussa.
Arvosanani olivat erinomaisia.
Keskityin koulunkäyntiin kuin muuta ei elämässä olisikaan.
Tuli se jännittävä päivä, jolloin oli aika lähteä kotoa.
- Kuinka vanha olit silloin?
- Varmaankin noin 18-vuotias. Lukio oli loppunut, -
ja minun piti muuttaa Tallinnaan.
Pakkasin laukut, ajattelin sanoa näkemiin vanhemmilleni ja -
lähteä sitten kaupunkiin bussilla. Ovella he pysäyttivät minut.
He olivat siis opettajia. Isä oli oikein hyvä -
matematiikan ja fysiikan opettaja. Äiti taas opetti historiaa.
Oli neuvostoaika, jolloin noudatettiin tiettyä ideologiaa, -
ja hänkin oli kommunistipuolueen jäsen.
Hän on sanonut, että se oli välttämätöntä työn takia, -
mutta minusta tuntuu, että hän itsekin uskoi siihen.
Kun siis olin menossa ovesta, he kutsuivat minut takaisin.
He sanoivat jotain merkittävää:
"Olemme kuulleet, että siinä musiikkioppilaitoksessa -
on paljon uskovia."
"Älä ole heidän kanssaan tekemisissä!"
Siinä olivat heidän läksiäissanansa!
Suorastaan suutuin ja ajattelin, etten tarvitse tuollaisia neuvoja.
Minähän vihasin uskovia enkä varmasti ikinä -
hakeutuisi uskovien seuraan!
Niin sitten läksin kotoa.
Mutta Jumala tiesi elämäni alusta lähtien. Hän tiesi tulevaisuuteni.
Olin opiskellut musiikkia puolisen vuotta -
suurella ilolla ja hyvin tunnollisesti.
Ja siellä tutustuin uskoviin.
Vaikka juuri sitä oli neuvottu varomaan.
He tuntuivat mukavilta, eikä ollut sen kummempia ongelmia.
Sitten minun piti tehdä tutkielma -
ja olin valinnut aiheeksi Bachin Johannes-passion.
Koska olin perusteellinen ja rehellinen, päätin, -
että minun täytyy myös lukea teksti läpi.
Se tarkoitti myös Johanneksen evankeliumin lukemista, -
koska teksti pohjautuu siihen.
En ymmärtänyt kaikkia asioita Johanneksen evankeliumissa.
Esitin välillä kysymyksiä uskoville tutuilleni.
Jumala teki sitä kautta vähitellen työtä minussa.
Eräs asia on aivan selvästi sanottu Raamatussa.
Roomalaiskirjeessä sanotaan, että sillä, joka tekee hyvää, -
on rauha ja ilo. Mutta pahantekijällä on ahdistus.
Välillä tunsin syvää ahdistusta.
Kaikki oli sinänsä kunnossa.
Taloudellisesti saattoi olla niukkaa, mutta pärjäsin kuitenkin.
Tuntui vain, että jotain puuttui, mutta en osannut sanoa mitä.
Ajoittain oli hetkiä, jolloin tunsin sisäisen kurjuuteni ja köyhyyteni.
Sain valmiiksi harjoitustyöni J. S. Bachista.
Keväällä ensimmäisen kurssin lopussa -
eräs nuori mies rakastui minuun. Hän oli uskova.
Hän kutsui minut ulos. Tiesin hänen olevan uskova.
Kun hän esitti tapaamista, ajattelin: "No hyvä, -
hän on uskova, mutta minä olen kommunisti."
"Parissa minuutissa käännän hänen päänsä -
ja osoitan, että hänen jumalansa on kuollut mutta minun elää!"
Näitä ajatellen menin tapaamiseen. Mutta eihän se niin mennyt.
Kaikki yritykseni väitellä kuivuivat kokoon.
Hän luki Raamattua ja kertoi Jumalasta omin sanoin.
Olin aivan neuvoton.
Olin kuin aseeton: en osannut sanoa tai näyttää tai todistaa mitään.
Oli alkukesä ja kävelimme metsässä.
Siihen aikaan sydämessäni oli taas se nimetön ahdistus.
Mitään syytä ei ollut, mutta en vain tuntenut oloani hyväksi.
Kerroin hänelle, että minua ei huvittanut oikein mikään.
Kaikki tuntui ihan samantekevältä.
Hän oli herkkä Pyhän Hengen äänelle.
Hän luki minulle Johanneksen evankeliumia.
Luulen, että se oli kohta, jossa -
Jeesus sanoo olevansa maailman valkeus.
Oli kaunis ja lämmin kesäyö. Äkkiä tunsin Jumalan läsnäolon.
Kuin taivaasta olisi laskeutunut syvälle sisimpääni -
kirkkaus, lämpö ja rakkaus.
Nyt ymmärsin sen, mitä hän minulle luki Raamatusta.
Tajusin myös, että tätä olin etsinyt.
En heti tiennyt, mikä olisi seuraava askel.
Olin vain edelleen se ihminen, joka olin.
Sitten kului puolitoista kuukautta. Tänä päivänä käsitän, -
että se oli synnintunnon ja katumuksen aikaa.
Kuukautta myöhemmin olimme yhdessä eräällä nuortenleirillä.
Jumala oli kutsumassa myös eräitä ystävättäriäni -
heidän elämänsä vaikeuksien kautta. He antoivat elämänsä Jumalalle.
Mutta minä en pystynyt siihen. Minä vain itkin Jumalalle, -
etten voi tehdä sitä, koska en kelpaa tällaisena.
Se oli syvää katumusta ja kipua.
Kului vielä pari viikkoa, ja sitten olin valmis.
Oli jälleen yöaika. Illalla olimme kokoontuneet -
lukemaan Raamattua ja olimme keskustelleet.
Läksin sieltä yksin ja menin kauniiseen omenatarhaan.
Sanoin Jumalalle: "Uskon Sinuun ja Poikaasi Jeesukseen, -
Hänen ylösnousemiseensa ja ristinkuolemaansa.
Otan Hänet vastaan elämäni Herraksi. Haluan olla lapsesi.
Se oli todella myrskyinen kääntyminen.
Olin vastustanut uskoa voimakkaasti.
Nyt olin Hänen puolellaan.
- Se kävi hieman kuin apostoli Paavalilla, -
joka ennen uskoontuloaan todella vihasi uskovia.
Usein käykin niin, että se joka kääntyy, -
on sitäkin suuremmalla innolla Jumalan puolella.
Olet ollut uskossa 33 vuotta, ja silmäsi säteilevät yhä ilosta.
Olet pastori ja pastorin puoliso.
Kertoisitko siitä ajasta, kun olit tullut uskoon.
Olitko silloin yhtä kiihkeästi Jumalan puolella -
kuin ennen olit ollut Häntä vastaan?
- Olin tosiaan hyvin kiihkeästi Jumalan puolella.
Elämäni ei kuitenkaan ole edennyt sileää ja tasaista tietä.
Lapsuuteni oli kyllä hyvin rauhallinen ja sisäisesti rikas.
Mutta elämän myrskyt alkoivat sen jälkeen.
Se alkoi siitä, kun me kolme ystävätärtä olimme tulleet uskoon.
Meillä oli kaksi ystävää, poikia, jotka myös opiskelivat musiikkia.
He olivat johdattaneet meidät uskoon.
Alussa oli rauhallista ja onnellista.
Neuvostoaikana uskonnollinen toiminta oli kuitenkin kielletty.
- Mikä vuosi se oli?
Se oli vuonna 1977.
Erään tytön äiti sai tietää, mitä oli tapahtunut, -
ja hän järjesti skandaalin.
Koko siinä musiikkikoulussa oltiin takajaloillaan.
Se oli yhtä hullunmyllyä. Tytön äiti oli ammatiltaan opettaja.
Hän vaati saada tietää, -
mitä hänen tyttärelleen oli tehty, kenen luvalla ja miksi.
Skandaali kantautui myös vanhempiemme korviin.
Lähes kaikki opettajat nuhtelivat meitä:
"Mitä te oikein teette? Antakaa olla, -
älkää sotkeko elämäänne! Älkää sulkeko ovia takananne.
Älkää polttako siltojanne."
Siinä olimme järkkymättömiä. Tiesimme, että meillä oli -
niin kallis aarre, että siinä asiassa emme voineet tinkiä.
Koulusta haluttiin erottaa ne kaksi poikaa, -
joiden sanottiin sekoittaneen meidän elämämme.
Mutta siinäkin Jumala auttoi eikä poikia erotettu.
Minun raskain taisteluni oli edessä kotona, äitini kanssa.
Olin aina ollut kuuliainen lapsi.
Senkin myllerryksen aikana rakastin vanhempiani.
Kävin kotona heitä tervehtimässä ja kerroin, miten koulussa meni.
Mutta kotona käydessäni äiti pani minut henkisesti matalaksi.
Opettajana ja äitinä hän tiesi, mistä naruista vedellä -
voidakseen mitätöidä ja lannistaa.
Hän teki sitä todella raivoisasti.
Tunsin, että kaikesta huolimatta minun piti käydä heidän luonaan.
Olin jo silloin ystävystynyt nykyisen mieheni Martin kanssa.
Hän rupesi onneksi huolehtimaan minusta.
Kotona käytyäni olin aivan maassa, itkin ja kysyin, -
onko Jumala todella olemassa. Kerroin äidin loukkauksista.
Rukoilimme yhdessä. Hän luki minulle Raamattua ja rohkaisi.
Niin selvisimme siitä myrskyisestä ajasta.
Saimme opinnot valmiiksi ja menimme naimisiin.
Parin vuoden kuluttua meille alkoi syntyä lapsia.
Olimme aktiivisesti mukana metodistikirkon toiminnassa.
Kuuluimme kirkon musiikkiryhmään.
Martti opiskeli viulunsoittoa ja soitti myös kosketinsoittimia.
Minä lauloin. Elimme aktiivista elämää.
Sitten tuli lapsia ja minun piti olla enemmän kotona.
Martin elämä eteni omaan suuntaansa.
Raamatun tunteminen ja sen opetus -
oli tuohon aikaan rajallista.
Emme tienneet paljon Pyhästä Hengestä.
Rakastimme Jumalan sanaa, mutta sen ajan oloissa -
raamatunopetus oli puutteellista.
Jaoimme sen mitä osasimme, mutta luulen, että yksi syy siihen, -
että elämämme sai toisen käänteen, oli vähäisessä hengenravinnossa.
Jumala oli kyllä koskettanut minua: tapahtui jotain hämmästyttävää.
Meillä oli rukouskokouksia ja raamattupiiri.
Musiikkiryhmämme oli niissä mukana.
Rukoilimme erään henkilön kotona, -
sillä toimintamme oli valtionvastaista.
Tuona iltana olimme lukeneet Raamattua. Rukouksen aikaan -
kuulin äkkiä takaani äänen, joka sanoi: "En jätä sinua koskaan."
Kaikki olivat rukouksessa silmät kiinni.
Katsoin selkäni taakse, mutta siellä ei ollut ketään.
En tiennyt, mistä oli kyse enkä oikein uskaltanut kertoakaan siitä.
Minusta tuntui kuitenkin, että se oli Jumala.
En tuntenut silloin Raamattua kovin hyvin, mutta myöhemmin -
löysin erään kohdan Heprealais- kirjeestä (Hepr. 13:5).
Siellä sanottiin juuri ne sanat: "En jätä sinua koskaan."
Ajattelin, että varmasti se oli Jumala, joka minulle niin lupasi.
Elämä meni eteenpäin. Syntyi meille niin rakas poika.
Sitten syntyi tytär, myös niin kovin rakas.
Martti työskenteli musiikin parissa. Itse olin välillä -
musiikinopettajana ja välillä kotona lasten kanssa.
Marttia pyydettiin soittamaan moneen rockbändiin.
Siten, millimetri kerrallaan, elämämme ajautui -
aina vain kauemmas seurakunnasta.
Lopulta emme enää käyneetkään siellä kovin paljon.
Rehellisesti sanottuna, se työ ja elämä bändeissä ei ollut -
Jumalan mielen mukaista eikä puhdasta elämää.
Elimme elämää, josta myöhemmin oli todella tehtävä parannusta.
Onneksi sitä aikaa kesti vain pari vuotta.
Syntyi kolmas lapsemme.
Jumalalla oli oma aikataulunsa.
Jumala alkoi vaikuttaa virolaisten keskellä.
Martti soitti bändissä, joka kävi esiintymässä Venäjällä.
Hän oli viikon tai kaksi kotona ja lähti sitten pitkälle kiertueelle.
Se saattoi kestää kolmesta kuuteen viikkoa.
Kerran hän oli jälleen Virossa ja tuli illalla kotiin.
Hänen astuessaan ovesta tunsin, että Jumalan Henki oli läsnä.
Uudelleen Hän oli tullut kotiimme ja pääsin Häntä lähemmäs.
En ollut tietoisesti tehnyt syntiä, mutta minulla ei ollut -
elävää Jumala-suhdetta, jota varten meidät on luotu.
Siitä alkoi jälleen myrskyinen vaihe elämässämme.
Jumala puuttui elämäämme aktiivisesti.
Saimme käsiimme Kenneth Haginin kirjoja.
Ne olivat kotikutoisia käännöksiä ja painettu nyrkkipajoissa.
Mutta ne olivat täynnä Henkeä.
Imimme itseemme niiden sanomaa. Sitten täytyin Pyhällä Hengellä.
Siitä kului jonkin aikaa, ja meidän seurakuntamme syntyi.
- Nykyään teillä on Valkeuden Tien vapaaseurakunta, -
jossa työskentelette molemmat aktiivisesti pastoreina.
Jumala kuljettaa meidät pitkälle, ja Hänen suunnitelmansa -
ovat vielä suuremmat kuin mitä olemme tähän asti kokeneet.
Oli mielenkiintoista kuulla, millaista oli elää tuohon aikaan.
Neuvostoajan jälkeen syntyneet eivät ole sitä kokeneet.
Sitä on vaikea kuvitella, kun tänä päivänä on vapaus uskoa.
Entä millaista elämä Jumalan kanssa on nyt?
Mistä haaveilet ja mille sydämesi palaa?
- On moniakin asioita.
Jumalan sana on tärkeä, kuten alusta asti. Hänen läheisyytensä -
ja Hänen ajatuksensa ja sydämensä tunteminen ovat tärkeitä.
Rohkenen puhua profeetallisuudesta.
Meillä on mielessämme taipumus rajoittaa Jumalan toimintaa, -
mutta Hänellä on loppumattomasti erilaisia tapoja toimia.
Profeetallisuuttakaan ei pidä unohtaa.
Jumala toimii monin tavoin.
Rakastan Jumalan sanaa, sitä elävää vettä taivaasta.
Jumalan sanaa ei aina ymmärrä pohjiaan myöten.
Tutkin sitä ja etsin siitä ymmärrystä.
Erityisen arvokkaita ovat ne hetket, -
jolloin Jumala äkkiä avaa oman Sanansa.
Ei ehkä aivan pohjiaan myöten, sillä se pohja on niin syvällä.
Niinä hetkinä tunnen, että pääsen kokonaan Sanan sisään, -
aivan kuin syön sitä, tavoittelen sen ymmärtämistä.
Jumala on myös antanut meille jälleen musiikin.
Me molemmat olimme ajautuneet väärään suuntaan -
sen musiikin myötä, jota bändeissä soitettiin.
Jumalan piti irrottaa meidät siitä ja puhdistaa meitä.
Nyt rakastamme toisenlaista musiikkia. Mieheni myös säveltää.
Itse en ole ainakaan vielä sitä tehnyt.
Mutta kun kuulen hänen musiikkiaan ja ylistystään, -
se tekee minuun valtavan vaikutuksen.
Se sytyttää minussa sellaisen palon, että unohdan -
kaiken ympärilläni - paitsi lapsia en tietenkään.
Mutta syöminen ja nukkuminenkaan eivät tunnu silloin tärkeiltä.
Lapset ovat tärkeitä. Meillä on viisi lasta.
He ovat Jumalan ihmeitä, Jumalan lahjoja.
Se, miten Jumala on heitä koskettanut, -
kasvattanut ja muokannut, on ihmeellistä.
Ja vielä eräs tärkeä asia elämässäni on seurakunta, -
ei vain omamme, vaan muutkin seurakunnat.
Olen jo kauan halunnut päästä Jumalan sydäntä lähelle -
myös Israelin suhteen.
Mutta se ei ole niin helppo asia.
Olen pyytänyt, että ymmärtäisin sen asian ja että voisin -
palvella ja rakastaa juutalaisia jollakin tavalla.
Odotan siis, mitä Jumala tekee siinä asiassa.
- On suurenmoista, että kun ensin oli se synkkä viha, -
nyt on valtava palo Jumalan puoleen.
Jumala voi sytyttää sydämeemme valtavan innon -
palvella Häntä ja tuntea Hänet paremmin.
Meidän ohjelma-aikamme loppuu kohta.
Haluaisitko sanoa vielä jotain rohkaisevaa, erityisesti heille, -
jotka tuntevat olevansa kaukana Jumalasta.
- Haluan rohkaista sanomalla, ettei ole mitään sellaista tilannetta, -
jossa Jumala ei ojentaisi kättään avuksi, kun pyydämme sitä.
Jumala voi auttaa kaikissa ongelmissa.
Ei kenenkään tarvitse ajatella, ettei Jumala välittäisi hänestä.
Jumala tulee aina avuksi, -
ja Hän rakastaa meitä kaikkia niin valtavasti.
- Olen aivan samaa mieltä. Rakas katsoja, ota tämä sanoma omaksesi.
Se on sinua varten. Jumala rakastaa sinua.
Juuri sinusta Hän välittää. Ei Jumala rakasta vain jotain toista.
Hän rakastaa sinua, sellaisena kuin olet.
Ole siunattu ja luota Jumalaan. Hän on sinun puolellasi.
Suomennos: Marita Jaakkola