JUMALAN JUOKSUTYTÖT VIROSSA Hedi Kull
Tervetuloa katsomaan ohjelmaamme.
Tänään meillä on jälleen erityinen vieras.
Hän toimii diakonina ja hänen nimensä on Hedi Kull.
Tervetuloa, Hedi! - Hei, Päivi!
Hienoa, että olet tänään vieraamme. - Kiitos kutsusta!
Olet tällä hetkellä töissä seurakunnassa, -
ja tehtäviisi kuuluu monenlaista. Kertoisitko siitä.
- Olen diakoni vapaaseurakunnassa. Tehtäväni ovat hyvin monipuolisia.
Hoidan erilaisia asioita tarpeen mukaan.
Työhön sisältyy tilojemme siivoamista.
Keskustelen ihmisten kanssa.
Autan ihmisiä. Olen yhteydessä heihin, joilla on vaikeuksia.
Käyn katsomassa seurakunnan vanhuksia.
Kuuntelen, neuvon ja rukoilen ihmisten kanssa.
Hoidan myös seurakunnan raha-asioita.
Olen ylistyskuorossa.
Sellaista on työni.
- Aina et ole ollut Jumalan lapsi. On ihmeellistä, -
miten Jumala meitä johdattaa.
Nyt Hän on johdattanut sinut seurakunnan työhön.
Olet aiemmin ollut tekemisissä toisenlaisten asioiden kanssa.
Olet ollut töissä liikeyrityksessä.
Kertoisitko, millaista elämäsi oli ennen kuin löysit Jumalan.
- Olen ollut Jumalan lapsi pian 14 vuotta.
Sitä ennen tein monenlaisia asioita.
Koulutukseltani olen rakennusinsinööri.
Työskentelin alalla kolmisen vuotta.
Sitten syntyivät lapset.
Olin kotona lasten kanssa pitkään. Sinä aikana minulle selkeni, -
että vaikka olin pitänyt insinööriksi opiskelusta, -
se työ ei tuntunut oikealta minulle.
Työtä tehtiin siihen aikaan paperilla ja kynällä.
Ikävystyin siinä ja minua kiinnosti liikkuvampi työ ihmisten parissa.
Kun se aika lasten kanssa kotona loppui, -
minulle tarjottiin työtä matkailualalta.
Työskentelinkin alalla sitten kahdeksan vuotta.
Tehtäväni oli ulkomaisten turistien vastaanottaminen.
- Mitä aikaa silloin elettiin? Oliko Viro jo itsenäinen?
- Työ alkoi itsenäistymisen jälkeen.
Aluksi yrityksemme toimi yhdistyksen muodossa -
opiskelijavaihdon parissa.
Järjestimme opiskelijoille perhemajoitusta.
Viron itsenäistyttyä siitä tuli osuuskunta ja myöhemmin osakeyhtiö.
Ihmettelin sitä, että sain tehdä työtä, -
josta pidin ja siitä vielä maksettiinkin!
Verrattuna aiempaan työhöni insinöörinä -
se tuntui aivan uskomattomalta.
Kahdeksan vuotta siis tein sitä työtä.
Mutta lopulta jouduin maksamaan siitä kalliisti.
Matkustin paljon ja jossain vaiheessa kävin kotona -
vain pakkaamassa matkalaukut.
Sillä oli omat seurauksensa.
- Siihen aikaan et vielä tuntenut Jumalaa henkilökohtaisesti.
Mikä oli suhteesi Jumalaan silloin?
- Ei minkäänlainen.
Kerran koulun ollessa loppuvaiheessa -
menin yhtenä päivänä Jaanin kirkkoon.
Minulla täytyi silloin olla jollain lailla vaikea aika, -
koska muutenhan ihmiset eivät sinne yleensä mene.
Näin kattokruunut ja kirkkaan valaistuksen. Kuuntelin musiikkia.
Näin myös hartaan näköisiä vanhoja naisia.
Jäin seisomaan ja mietin, että halusin tuntea samoin kuin he.
Sillä heidän kasvoillaan oli sellainen hartaus.
En kääntynyt Jumalan puoleen vaan sanoin jollekulle siellä, -
että minäkin tahtoisin kokea jotakin.
Että jokin olisi toisin elämässäni.
Mutta en tuntenut tai kokenut siellä mitään.
Se oli ainoa kokemukseni seurakunnasta -
tai että olisin etsinyt jotakin muuta, jotakin suurempaa.
Kun en kokenut kirkossa mitään erityistä, -
seuraavina vuosina uskonasiat eivät tulleet ollenkaan mieleen.
- Ymmärsinkö oikein, että olit varsin tyytyväinen elämääsi?
Sinulla oli perhe ja työ, jota rakastit.
Työ takasi hyvän toimeentulon. Kaikki näytti olevan hyvin.
- Kyllä, kaikki oli hyvin.
Minulla ja miehelläni meni hyvin. Lapset ja me itse olimme terveitä.
Sain matkustaa, mistä pidin kovasti.
Mutta sitten se kaunis hiekkalinna romahti kasaan.
- Mitä silloin tapahtui? Ja milloin se tapahtui?
Siitä on nyt 15 vuotta.
Kun täyttää elämänsä liikaa jollakin asialla, -
jokin toinen osa siitä unohtuu.
Työskentelin matkailualalla kahdeksan vuotta, -
mutta vaihdoin myöhemmin toiseen yritykseen.
Kun sitä toista yritystä oltiin perustamassa, -
omistauduin työlle kokonaan.
Yrityksen perustaminen vaatii todella paljon aikaa ja voimia.
Tyhjien kohtien on tapana täyttyä.
Kun minä olin jättänyt oman paikkani kotona tyhjäksi, -
tuli toinen ja täytti sen.
Se siis maksoi minulle avioliittoni.
- Miehesi löysi toisen. Kuinka vanhoja lapsenne olivat silloin?
- Lapset olivat 9- ja 11-vuotiaita. - Hyvin nuoria siis.
Kyllä, murrosiän vaikeat vuodet olivat juuri tulossa.
- Miten koit sen, kun selvisi, millainen tilanne oli?
- Se oli suuri järkytys, koska meillä mieheni kanssa -
oli tosiaan mennyt hyvin.
Emme koskaan olleet riidelleet vakavammin.
Kaikki riidat olimme aina pystyneet sopimaan.
Siksi en ollut osannut kuvitella, että tapahtuisi sellaista.
Ystävämmekin sanoivat, että kaikille muille olisi -
voinut kuvitella käyvän sillä tavoin paitsi meille.
Se oli minulle täydellinen shokki. Kun se tuli niin odottamatta, -
menin aivan sirpaleiksi.
Me yritimme kyllä selvittää asioita keskenämme, -
mutta kun tilanteessa oli kolmaskin osapuoli -
- ja joka oli hyvin aktiivinen - minä valitettavasti jäin häviölle.
Ja sitten te erositte. Miten selvisit siitä?
Sitä seuranneita kahta vuotta olen kutsunut "poispyyhityiksi".
Oli kuin olisin pudonnut pimeään kuoppaan.
En muista niistä vuosista juuri mitään.
Ne olivat täyden pimeyden vuosia.
Minun oli vaikeata nousta aamuisin vuoteesta.
Oli vaikeata löytää syytä, miksi nousta sängystä ylös.
Lasten vuoksi tein sen kuitenkin, -
mutta se tapahtui kuin alitajuisesti tai vaistomaisesti.
Avioero lamaannutti minut täysin.
Ne kaksi vuotta olivat todellakin kuin musta aukko.
- Mutta sitten toivo alkoi palata.
Alkoiko Jumala silloin vetää sinua puoleensa?
Nyt jälkeenpäin pystyn näkemään, -
kuinka ihmeellisesti Jumala voi huolehtia.
Jumala tuntee meidän elämämme.
Hän tuntee menneisyyden, nykyisyyden ja tulevaisuuden.
Hänelle meidän avioeromme ei ollut järkytys tai yllätys.
Hän oli jo valmistanut asiat ennalta.
Nuoremmalla lapsistani, tyttärellä, -
oli luokkatoverina tulevan pastorini isä.
Eräässä koulun juhlassa satuin seisomaan hänen vieressään.
Kumpikaan ei muista, kumpi aloitti keskustelun.
Minun mielestäni se olin minä, ja hänen mielestään se oli hän.
Mutta silloin aloimme jutella. Kyselimme toistemme lapsista.
Sitten hän kysyi, oliko minulla muita lapsia.
Vastasin, että minulla oli 2,5 vuotta vanhempi poika.
Sitten hän kysyi pojastani.
Ja minä ... miten sanoisin ...
En hajonnut mutta ... minä murruin siinä hetkessä.
Sen lisäksi että minulla oli vaikeaa, -
poikani oli menettänyt elämänhalunsa.
Oli hyvin raskasta kuulla teini- ikäisen pojan kertovan sellaista.
Kun pastori kysyi pojastani, -
se avasi padot sisälläni ja aloin itkeä.
Kerroin, miten huonosti poikani voi.
Pastori sanoi, että työnsä puolesta hän osaa auttaa vaikeuksissa.
Lisäksi hänellä oli itsellään viisi lasta.
Hän ehdotti, että tapaisimme ja keskustelisimme.
Sovimme tapaamisesta saman tien.
Hän halusi kuulla lisää ennen kuin tapaisi poikani.
Ensimmäisellä tapaamisella hän ymmärsi -
äidin tarvitsevan apua ensin.
Niin aloin käydä tapaamassa häntä.
Tapaamiset jatkuivat puolentoista vuoden ajan.
Mutta minulle oli tärkeintä saada itse puhua.
Sisälläni oli niin suuri tuska.
Olin käynyt kaikenlaisten korteista ennustajien luona.
Yritin etsiä apua kaikkialta.
Jälleen olin löytänyt ihmisen, johon luotin -
ja joka kuunteli minua. Toivoin häneltä apua.
Odotin apua sillä tavalla kuin itse halusin.
Hän yritti kääntää puheen toiseen suuntaan.
Sitä en kuitenkaan halunnut kuulla. Aluksi vain puhuin lakkaamatta -
ja suljin korvani siltä, mitä hän halusi sanoa.
Ikään kuin kuulin, mutten kuullut kuitenkaan.
Kun hän puhui Jumalasta, -
näin mielessäni vain kuvan kirkosta, -
jossa oli vanhoja naisia heristämässä sormeaan -
ja kertomassa, mitä saa tehdä ja mitä ei saa tehdä.
En halunnut tietää siitä mitään.
Puolentoista vuoden ajan oli tapaamisia.
Lopulta pastori oli sanonut vaimolleen, -
ettei hän enää jaksa jatkaa kanssani.
Hänestä tuntui, ettei siitä ollut mitään hyötyä.
Mutta juuri silloin Jumala kohtasi minut.
Sellainen oli minun tieni seurakuntaan.
- Minua ja varmasti katsojiakin kiinnostaa tietää tarkemmin, -
miten Jumala sinut kohtasi.
- Se kävi niin, että minulle tuli valtava halu käydä kasteella.
En vielä etsinyt Jumalaa enkä ymmärtänyt, -
mitä elämä Hänen kanssaan merkitsee.
Halusin kuitenkin kiihkeästi, että minut kastettaisiin.
Pyysin pastoriani kastamaan minut.
Hän sanoi, ettei sitä voi tehdä noin vain.
Täytyy antaa elämänsä Jumalalle. En käsittänyt, mitä hän puhui.
Kun hän ei kastanut minua, päätin lähteä muualle.
Rupesin etsimään kirkkoa, jossa minut kastettaisiin.
Ensiksi menin johonkin luterilaiseen kirkkoon.
Se saattoi olla Jaanin kirkko.
Siellä pahoiteltiin, että leirikurssi oli juuri alkanut -
eikä sinne voinut enää ottaa uusia mukaan.
Minut ohjattiin toiseen seura- kuntaan. Siellä oli ryhmä täysi.
Yritin kai lopulta kolmeen luterilaiseen seurakuntaan.
Sitten läksin käymään Kuremäen (Pyhtitsan) luostarissa.
Eräs tuttuni tiesi, että siellä kastetaan ihmisiä.
Läksin sinne lasten kanssa.
Myöhästyin kastetilaisuudesta puoli tuntia!
He pyysivät tulemaan uudestaan kahden viikon päästä.
Eräs ystäväni kertoi, että Petserissä on munkki, -
joka myös kastaa ihmisiä.
Sitten menimme Petserin luostariin.
Siellä selvisi, että munkki oli sairaana.
Hän tuli kuitenkin ovelle, avasi sen raolleen ja lausui pari sanaa.
Sitten hän sanoi: "Sinä tarvitset Jumalaa."
Olin niin kovasti halunnut mennä kasteelle, -
ja tein koko sen kierroksen.
Lopulta palasin sen saman tutun pastorin luo.
Sen ajan kuluessa Jumala oli toiminut minussa.
Järkeni taisteli vastaan, mutta kun hän nyt puhui minulle, -
jokin sisälläni sanoi: "Minä ymmärrän, olen samaa mieltä."
Kun läksin seurakuntaan, tunsin heti, -
että olin oikeassa paikassa.
Tuohon aikaan minulla oli vaikeata ja itkin jatkuvasti.
Tuntui kuin sisälläni olisi painanut jokin koko ajan.
Vain seurakunnassa tunsin voivani hengittää.
Kaikki tuntui siellä valoisammalta.
Kotona ahdistus ja pimeys kävivät taas päälle.
Koska voin seurakunnassa paremmin, -
kävin siellä sunnuntaisin ja keskiviikkoisin.
Olin aiemmin sanonut, että voin tulla seurakuntaan, -
mutta minusta ei tule kirkon- penkissä istuvaa halleluja-tätiä.
Jumalan huumoria on, että nyt olen seurakunnassa töissä.
Niin Jumala teki minussa työtä.
- Löysit kotiin.
Nyt kun katson sinua, olet säteilevä ja sisälläsi on rauha.
On tapahtunut valtava muutos sen vaikean ajan jälkeen.
Kuinka elämä muuttui, kun löysit Jumalan?
- Se tapahtui hiljalleen.
Ryhdyin kirjoittamaan päiväkirjaa.
Kirjoitin sinne erään lauseen, joka on jäänyt mieleeni.
"Tuskin pystyn koskaan enää hymyilemään."
Nauramista en voinut kuvitellakaan. Aiemmin olin nauranut paljon.
Koulussa minut laitettiin välillä ulos luokasta, -
kun kikattelin niin paljon tunnilla.
Kun tulin seurakuntaan, en ollut toiveikas.
Sisälläni oli vain pimeys. Silloin kirjoitin tuon lauseen.
Vähitellen asiat muuttuivat. Alkuun toivoin, -
että Jumala toisi mieheni vielä takaisin.
Oli vielä käytävä läpi pettymys siitä, ettei niin käynytkään.
Jumalan suunnitelmat olivat toisenlaiset.
Eheytyminen tapahtui vähitellen.
Jumalan armoa on, että vaikka petyin siihen, -
ettei mieheni tullut takaisin, en pettynyt Jumalaan.
Pikemminkin se pettymys ihmiseen sai etsiytymään lähemmäs Jumalaa.
Olin nuori uskossa ja pidin Jumalasta kiinni kaikin voimin.
Tajusin, etten pääsisi omin voimin takaisin jaloilleni.
Tarvitsin Jumalaa avuksi.
Olin pudonnut niin syvälle siihen pimeään aukkoon.
Sanoin Jumalalle, että jos olet se, jonka Sinun sanotaan olevan, -
jos todella olet niin voimallinen ja olet elävä Jumala, -
olet ainoa, joka voi auttaa minua.
Kukaan toinen, jonka puoleen olin kääntynyt, -
ei ollut pystynyt auttamaan.
Siihen asetin toivoni. Kaksi vuotta elin niin, -
että pidin kynsin hampain kiinni Jumalasta.
Kuljin kotona ympäriinsä ja luin Psalmeja.
Muuta en oikein pystynyt lukemaan.
Kävelin kotona Raamattu kädessä lukien Daavidin psalmeja -
ja itkin itkemästä päästyäni.
Hiljalleen Jumala paransi särkynyttä sisintäni.
- Uskon, että samanlainen tuska on valitettavasti tuttua monille.
Tapahtuu paljon sellaista, jota emme toivo tai tahdo.
Välillä olemme itse syyttömiä siihen.
Tapahtuu asioita, joille emme voi mitään.
Joku katsojista on voinut kokea jotain samanlaista.
Miten rohkaisisit häntä oman kokemuksesi perusteella?
Olet diakoni, neuvot ja autat ihmisiä heidän vaikeuksissaan.
Onko sydämelläsi jotain, mitä haluat vielä sanoa?
- Haluan sanoa vain sen, että Jeesus Kristus on ainoa tie.
Sillä yksikään ihminen ei pysty meitä parantamaan.
Eikä yksikään ihminen voi meitä auttaa.
Jumala on asettanut meidät kulkemaan toistemme rinnalla, -
rohkaisemaan ja tukemaan toisiamme.
Mutta kukaan ihminen ei voi nähdä meidän sisällemme.
Ja jos näkeekin meistä jotakin, ei pysty enempään.
Jumalan suuri armo ja rakkaus riittävät parantamaan meidät -
sisäisestä kivustamme, oli se kipu millainen tahansa.
Tuskin on yhtään ihmistä, joka olisi täysin ehjä sisäisesti.
Kaikille meille on jäänyt jo lapsuudesta haavoja, -
ja elämässä on tullut pettymyksiä.
Jumalan rakkaus on todella niin suuri ja syvä, -
että Hän pystyy ottamaan vastaan -
kaikki rikkinäiset sydämet ja parantamaan ne.
- Millainen Jumala on sinun mielestäsi?
Kuvaile omaa käsitystäsi Jumalasta, jota palvelet.
Hän on suuri. Hän on voimallinen. Hän on niin hyvä.
Välillä saamme kokea kuritusta.
Mutta se on meille hyväksi, sillä Hän tietää, mitä me tarvitsemme.
Haluan vielä kertoa, -
että ollessani kuusivuotias isäni lähti kotoa.
Hän poistui elämästäni niin täysin, etten kuullut hänestä enää mitään.
Se oli ensimmäinen kokemukseni hylkäämisestä.
Koska minut oli hylätty aiemmin, otin avioeronkin niin raskaasti.
En koskaan saanut kokea, -
että isä olisi pitänyt sylissä ja halannut.
Minulla oli kyllä isäpuoli, mutta hän ei koskaan ottanut syliin.
Emme olleet läheisiä.
Vuosia sitten olin tulossa eräästä rukoustilaisuudesta, -
jossa Jumalan Henki oli alkanut tehdä jotakin minussa.
Tiesin, että jotain oli tapahtumassa.
Pyysin Jumalaa odottamaan, että ehtisin kotiin.
Kotona Jumala alkoi näyttää kokemiani hylkäämisiä.
Aloin itkeä, ja tuska purkautui minusta ulos.
Äkkiä koin aivan fyysisesti, -
että Jumala otti minut syliinsä kuin pienen lapsen.
Hän piti minua sylissä ja puhui rakastavan isän sanoja.
Se oli ihmeellinen kokemus.
Uskomaton kokemus.
En ollut lapsena koskaan saanut kokea isän huolenpitoa.
Minä, joka olin aikuinen nainen, -
sain kokea isän rakkautta, josta olin jäänyt paitsi.
Hän on Kaikkivaltias universumin Luoja, Kuningasten Kuningas.
Mutta Hän on myös rakastava Isä. Todellisesti rakastava Isä.
- Jumala on kanssamme joka päivä ja joka hetki.
Hän on aina uskollinen, joka tilanteessa.
Mistä haaveilet tällä hetkellä?
- Haaveilen siitä, että tuntisin Hänet vielä paremmin.
Jumala on niin suuri ja ihmeellinen.
En osaa kuvitella elämää erossa Hänestä.
En voisi tehdä mitään ilman Häntä.
Jumala on läsnä koko ajan.
Mihin tahansa Hän minut johdattaakin, -
haluan olla avoin voidakseni ymmärtää Hänen tahtonsa.
Että tietäisin ja tuntisin Hänet ja pysyisin Hänessä.
- Kiitos, Hedi. Se oli rohkaisevaa sanomaa rakastavasta Isästä.
Rakas katsoja, Hedi puhui rakastavasta Isästä, -
joka kietoi kätensä hänen ympärilleen.
Hän haluaa kietoa kätensä sinunkin ympärillesi.
Sinäkin ehkä olet kokenut hylkäämisen ja koet tuskaa.
Ota vastaan Hänen rakkautensa kuin pieni lapsi.
Hän tahtoo huolehtia sinusta joka päivä.
Ole siunattu.
Suomennos: Marita Jaakkola