JUMALAN JUOKSUTYTÖT VIROSSA Veroonika Madalvee
Tervetuloa katsomaan ohjelmaamme.
Avaa sydämesi kuuntelemaan, -
mitä vieraallamme Veroonika Madalveellä on kerrottavaa.
Tervetuloa, Veroonika! - Hei, Päivi!
Kertoisitko vähän itsestäsi, kuka olet ja millainen sinä olet?
Pidän itseäni vielä nuorena, vaikka olen 27.
Olen onnellisesti naimisissa, ja minulla on ihana, pieni tytär.
Jumala on siunannut minua runsaasti perheeni kautta.
Haluan kulkea Jeesuksen jalanjäljissä, -
ja se on tuonut elämääni jännittäviä asioita ja haasteita.
Mutta se on tuonut myös rauhaa ja merkityksen elämälleni.
Olen kiitollinen kaikesta siitä.
- Olet onnellisesti naimisissa, ja sinulla on tytär.
Mutta kerran olit itsekin lapsi.
Millainen oli lapsuutesi? Oletko uskovasta perheestä?
- En ole uskovasta perheestä, -
mutta minulla oli uskovia ystäviä ja sukulaisia.
Heidän kanssaan kävin pyhäkoulussa ja myöhemmin kirkossa.
Täytyy tunnustaa, että enimmäkseen vain kuljin toisten mukana.
Kävin toisten mukana seurakunnassa, -
mutta minulla ei ollut henkilökohtaista uskonelämää.
Muutos tilanteeseen tuli toisaalta varhain -
ja toisaalta myöhään. Olin noin 16-17-vuotias.
Olin toisten mukana mennyt eräälle nuorten leirille.
Siellä Jumala kohtasi minut henkilökohtaisesti.
Vastasin Jumalan kutsuun "kyllä", -
ja sen jälkeen on tapahtunut paljon hyviä asioita.
Tiesin Jumalasta jo lapsena, -
mutta opin tuntemaan Hänet vasta teini-ikäisenä.
- Voi olla paljonkin ihmisiä, jotka tietävät Jumalasta, -
mutta tietäminen ei pelasta, vaan Jumalan tunteminen.
Millaista oli elämäsi vasta uskoontulleena 16-vuotiaana?
- Se oli todella jännittävää!
Nyt ymmärsin, mistä toiset olivat minulle puhuneet.
Tajusin, miten erityinen suhde Jumalaan voikaan olla.
Halusin myös heti tietää, mikä olisi tehtäväni elämässä.
Samalla tavoin näen nuorten etsivän tehtäväänsä tänä päivänä.
Jumala pani sydämelleni nuoret -
jo tuolloin, kun olin vielä itse nuori.
Seurakuntamme oli hyvin pieni, ja siellä kävi vain 4-5 nuorta.
Pastori piti meille kokouksia. Olin siis jo saanut sydämelleni nuoret.
Ihmettelin, miten tehdä nuorten- työtä näin pienen joukon parissa.
Mutta ehdotin pastorille ja hänen vaimolleen, että tekisimme jotakin.
Pian kotikaupunkiini Pärnuun tuli nuoria uskovia Norjasta.
Yhdessä heidän kanssaan tavoitimme paljon nuoria.
Siitä lähtien olen tehnyt nuorisotyötä, -
ja olen edelleen innostunut siitä.
- Sitten kuitenkin tapahtui jotakin, -
mikä ei ollut kovin mukavaa. Kertoisitko siitä.
- Se oli suuri murrosvaihe. Olin 18 ja juuri lopettanut lukion.
Minun piti muuttaa Tallinnaan. Olin aloittanut opinnot yliopistossa.
Siihen aikaan ei seurakunnassamme Pärnussa ollut nuorisotyöntekijää.
Pastori kysyi, voisinko tehdä viikonloppuisin nuorisotyötä.
Tunsin velvollisuudekseni ottaa tehtävä vastaan.
Vanhempani olivat epäileväisiä sen suhteen.
Minulla oli vaikea vaihe heidän kanssaan, -
koska ymmärrettävästi he olisivat halunneet -
minun keskittyvän vain opintoihini.
Kun eräänä iltana lähdin isän työpaikalta kotiin, -
kaksi poikaa tuli vastaani.
Pelästyin ja tiesin, etten pääsisi pakoon.
Minut raiskattiin. En tule unohtamaan sitä koskaan.
Kun pääsin heidän käsistään, tiesin kuitenkin, -
että tulisin selviämään siitä.
Totta kai voin huonosti, fyysisesti ja henkisesti.
Myös vanhempani järkyttyivät syvästi.
Sairaalassa pyysin äitiä lukemaan minulle Raamattua.
Se antoi rauhaa. Uskon, että se rauhoitti myös vanhempiani.
He näkivät, että Jumala auttoi minua niin vaikeassa tilanteessa.
Jotkut tulivat sanomaan minulle, että se oli minun parhaakseni -
ja että Jumala muuttaa kaiken hyväksi.
Sellaisessa tilanteessa ei osaa ajatella niin.
Vasta myöhemmin ymmärsin, että Jumala voi käyttää -
kaikkea meidän parhaaksemme.
Uskoni ei kuitenkaan horjunut, sillä Jumala oli kanssani.
- Kuinka toivuit sairaalassa ollessasi?
- Se kesti pitkään.
Vieläkin pelkään joitakin asioita.
En uskalla mennä yksin metsään.
On ihan luonnollista, että sellaisia pelkoja jää.
Jotkut asiat vain vievät aikaa.
Vanhempani olivat huolissaan ja veivät minut psykologille.
Se psykologin luona käyminenkin oli Jumalasta todistamista.
Hänelle saatoin todistaa, ettei tilanteeni ollut niin musta.
Että eheytyisin tilanteesta. Jumala teki parantavaa työtään.
Se oli tosiaan vaikeata aikaa elämässäni.
Kun tekijät saatiin kiinni, -
piti mennä oikeuteen kertaamaan tapahtumia.
Mutta Jumala oli siinäkin tilanteessa kanssani.
Kiitos Jeesukselle!
- Uskon, että kertomasi lohduttaa monia.
Kun tuollaista tapahtuu, sitä monesti hävetään.
Tunnetaan häpeää. Kaikki eivät uskalla kertoa asiasta -
tai heillä ei ole ihmistä, jolle kertoa siitä.
Mitä neuvoisit toisille, jotka ovat kokeneet saman?
- Sitä ei varmasti tarvitse hävetä.
En tuntenut itseäni syylliseksi tapahtuneeseen.
Siksi toipumisenikin oli ehkä helpompaa.
Uskoin Jumalan parantavan minut aikaa myöten.
Ollessani sairaalassa monet tuttavani tulivat kertomaan, -
että heidätkin oli raiskattu.
He eivät olleet koskaan kertoneet siitä.
Tuntuu tosiaan, että sitä hävetään.
Raiskattu voi tuntea olevansa muita huonompi ihminen.
On väärin syyllistää itseään.
Toipumisen kannalta on tärkeätä puhua siitä, mitä on tapahtunut.
Tapahtunut ei katoa, mutta sen voi käydä läpi Jumalan kanssa.
Sillä tavoin Jumala toimii elämässämme.
Käymme asiat läpi ja olemme rehellisiä itsellemme ja toisille.
Minä en ole koskaan hävennyt sitä, mitä tapahtui.
Uskon, että puhumalla voin auttaa myös toisia.
On hyvä puhua siitä, mitä meille elämässä tapahtuu.
- Jumala onkin todella käyttänyt sinua juuri nuorisotyössä.
Olet puhunut seksuaalisuuteen liittyvistä asioista.
Niistä asioista usein vaietaan uskovien piirissä.
Siitä voi seurata väärinymmärtämistä, -
häpeää ja vääriä syyllisyydentunteita.
Miten Jumala johdatti sinut tähän työhön? Olet opiskellut alaa?
- Jumala on antanut minulle rohkeutta.
Uskallan puhua asioista, joista monet eivät tahdo puhua.
Aloitin vapaaehtoisena järjestössä, joka tekee nuorisotyötä.
Järjestön jäsenet kävivät tuolloin puhumassa kouluissa.
Yhtenä aiheena olivat seksuaaliset suhteet.
Ensin näistä asioista puhui eräs kanadalainen. Hän tarvitsi tulkkia.
Olin mukana monella luennolla.
Minussa herätti paljon tunteita se, mitä ja miten hän puhui asiasta.
Kun sain tilaisuuden itse puhua aiheesta, olin todella innostunut!
Siitä lähtien olen halunnut puhua aiheesta, -
koska nämä asiat ovat monille nuorille hyvin vaikeita.
Kukaan ei ole uskaltanut puhua heille rehellisesti -
tähän liittyvistä kipukohdista ja riskeistä.
Nuoria ei oteta vakavasti uskovien keskuudessa eikä kouluissa.
Ajatellaan, että nuoret harrastavat seksiä -
joka tapauksessa, joten annetaan heille kondomeja.
Mutta nuori voi olla ihan eksyksissä tämän asian kanssa.
Usein aloitamme luennon sanomalla, -
että uskomme heidän haluavan seksuaalista hyvinvointia.
Nuorille on tärkeää, että heihin uskotaan.
- Monet ovat tällä elämän- alueella hämmentyneitä.
Sanoit, että he haluavat seksuaalista hyvinvointia.
Tällä elämänalueella on ongelmia, kuten sukupuolitaudit.
Samoin rajojen ylittämistä, kuten raiskaus, jonka sinä olet kokenut.
Miten sitten uskovana voisi elää siunattuna -
myös tällä elämänalueella?
Mitä seksuaalinen hyvinvointi tarkoittaa käytännössä?
- Olen puhunut tästä myös seurakunnissa nuorten kanssa.
Heilläkään ne rajat eivät aina ole kovin hyvin selvillä.
Saako vai ei ja pitääkö vai ei?
Ihmiset itse asettavat kyllä jotkut rajat.
Mutta rohkaisemme nuoria olemaan varovaisia omien rajojensa kanssa.
Jos rajoja ei ole asetettu, he huomaavat usein jo ylittäneensä ne.
Suhteitakin on suunniteltava. Tärkeintä ei ole seksi -
vaan tunnepitoinen suhde toiseen ihmiseen.
Toinen ihminen täytyy tuntea ja täytyy -
kunnioittaa häntä. Henkinen puoli on ensisijainen.
Uskovatkin ovat vain ihmisiä.
Jos niitä rajoja ei aseta, syntyy suurta vahinkoa.
Tiedän itse, mitä se tarkoittaa.
Raiskauksen jälkeen rajani olivat hyvin korkealla.
Vaikka fyysinen koskemattomuuteni oli minulta viety, -
asetin rajat korkealle.
Halusin odottaa omaa puolisoani.
Ja sitten tapahtui se, mistä nuoria varoitan:
jos rajoja ei aseta, huomaakin helposti ylittäneensä ne.
Mieheni kanssa olemme neuvoneet monia pariskuntia ja kertoneet, -
miten uskovan tulee elää.
Luulimme, että uskovina meille itsellemme ei kävisi niin.
Mutta sitten huomasimmekin ylittäneemme rajan.
Se tuntui meistä pahalta.
Toivon, että kun tunnustamme oman rajanylityksemme, -
se auttaa jotakin toista asettamaan rajat itselleen.
Omia rajoja pitää suojella.
Seurustelussa on välillä osattava sanoa itselleen "ei".
- Haluan vielä kysyä tarkemmin: tarkoitatko sitä, -
että seksi kuuluu ainoastaan avioliittoon?
- Kyllä. Uskon, että Jumala on sen luonut kahden ihmisen iloksi.
Fyysinen sitoutuminen toiseen on ainoalaatuinen asia.
Side on hengellinen, henkinen ja fyysinen.
Kaksi ihmistä täydentää toisiaan.
Kun elää toisen ihmisen kanssa haluamatta sitoutua, -
antaa kuitenkin aina itsestään pois jotakin.
Sekä uskoville että ei-uskoville olen puhunut siitä, -
että jos etenee johonkin suuntaan, sieltä ei ole paluuta entiseen.
Sitä, minkä luovuttaa toiselle, ei saa takaisin.
Kiitos Jumalalle, että Hän voi parantaa meidät.
Niin uskovilla kuin ei-uskovilla on paljon kariutuneita suhteita.
Kun side on ollut fyysinen, tuska on suurempi ja haavat syvemmät.
Näen paljon haavoittuneita nuoria.
Uskon, että Jumala voi eheyttää. Hänelle on kaikki mahdollista.
Mutta kunpa varoisimme etukäteen!
Nuoret kysyvät paljon seurustelusta.
Kysytään, miksi ei voi seurustella kenen kanssa huvittaa.
Mutta entä kun tulee se päivä, jolloin on menossa naimisiin.
Silloin tahtoisi olla vain sen yhden ihmisen oma.
Mitään ei ole rikkoutunut peruuttamattomasti, -
mutta haluaisi vain olla puhdas.
Minun miehelläni oli ennen minua ollut kolme tyttöystävää.
Joidenkin mielestä se on vähän, toisten mielestä paljon.
Se oli ennen hänen uskoontuloaan.
Tuntui kuin olisin jakanut hänet jonkin toisen kanssa.
Joku toinen oli tuntenut hänet läheisesti.
Hänkin tunsi, että hänen olisi pitänyt säästää itsensä minulle.
- Olisi parempi varoa ennalta.
- Kyllä, varovaisuus näissä asioissa on parempi.
- Ja kun jotakin on mennyt vinoon, Jumala armossaan voi eheyttää.
Jumala ei osoita sormella eikä syyllistä.
On hienoa, että sinä ja miehesi olette puhuneet -
näistä asioista kouluissa.
On parempi puhua kuin vaieta.
On hyvä varoittaa nuoria vaaroista.
Yksi osa elämääsi ovat nuoret ja nuorisotyö.
Haluaisin kysyä sinulta toisesta asiasta.
Elämäsi ei ole ollut ruusuilla tanssimista.
Mutta kuten sanoit, Jumala on ollut uskollinen.
Sinua kohtasi sairaus, haluatko kertoa siitä?
- Mielelläni kerron, koska tämäkin voi rohkaista toisia.
Jeesus voi varmasti parantaa, -
ja Hän todella parantaa monia.
Toisaalta sairaus on usein osa elämäämme.
Seitsemän vuotta sitten minulta löydettiin kasvain.
Aluksi olimme tietysti paniikissa.
Mitä olisi tulossa ja miksi?
Minulle tehtiin leikkaus, kilpirauhaseni poistettiin.
Sädehoito on vielä kesken, enkä voi yrittää saada toista lasta.
Se on ollut vaikeata aikaa.
On merkillistä, että vaikken ymmärtänyt, mitä oli tapahtumassa -
ja miksi, pelkäsin vähemmän kuin toiset.
Oli hetkiä, jolloin pelkäsin kuolemaa, -
mutta sitten ajattelin, että miksi pelkäisin.
Enemmänkin huolehdin mieheni puolesta.
Murehdin vähemmän kuin ystäväni, vanhempani tai isovanhempani.
Tietysti vanhemmat huolehtivat puolestamme.
Oli kuitenkin rauha siitä, että Jumala veisi sen tilanteen läpi.
En voisi ohittaa tilannetta, mutta hän näyttäisi minulle, -
minne Hän halusi viedä minua.
Nyt terveyteni on kunnossa. Saan sädehoitoa vielä kerran, -
sitten kun tyttäreni Marianne on vanhempi.
Minulla on niin ihana pieni tytär!
Uskon, että saan nähdä hänen kasvavan.
- Jumala on viemässä sinua ja miestäsi eteenpäin elämässä.
Näen silmistäsi ja näen sydämeesi, että olet -
kiinnittynyt Jumalaan aina vain läheisemmin.
Kaikkien vaikeuksien jälkeen.
Haluaisin kysyä, millaisia unelmia sinulla on.
- Meillä on todella mielenkiintoinen aika elämässä.
Jumala on viemässä meitä eteenpäin.
Olemme tehneet kauan nuorisotyötä. Nyt mieheni on sotilaspastori.
Emme ole enää niin aktiivisesti -
seurakuntamme nuorisotyössä kuin ennen.
Olen avoin sille, mitä ja missä tehtäväni on.
Minusta tuntuu, että tehtäväni on kuitenkin nuorten parissa.
Minua kiinnostaa opettaminen.
Nyt jo opetankin yliopistossa.
En vielä tiedä tehtävääni, mutta luulen sen olevan nuorten parissa.
Elämässä on erilaisia vaiheita. Nyt olen ollut kotona Mariannen kanssa.
Ei kannata murehtia sitä, etten nyt "tee mitään".
Toisaalta sellainen ajatus tulee välillä, -
kun olen tottunut olemaan aktiivinen kodin ulkopuolella.
Jumala voi käyttää minua, siellä missä olen.
Eikä koko elämän tarvitsekaan edetä samaa rataa.
Jumala voi käyttää meitä yhdessä tehtävässä ja myöhemmin toisessa.
Se on ihan luonnollista. Jumala tuo usein esiin -
sellaisia lahjoja, joita en ehkä tiennyt itselläni olevankaan.
En esimerkiksi ole aina haaveillut ryhtyväni opettajaksi.
Mutta olen pitänyt kovasti puhumisesta kouluissa.
Ihmettelen, että Jumala haluaa minun olevan opettaja!
- Viro on ollut sinun sydämelläsi. Monet lähtevät lähetystyöhön -
ulkomaille, mutta olet kertonut, -
että sinun sydämelläsi on Viro. Kertoisitko siitä.
Vuosi 2004 oli mielenkiintoinen. Rukoilimme silloin ystävien kanssa.
Jumala laittoi Viron sydämellemme, hyvin voimakkaasti.
Jumala antoi selkeän näyn siitä, että meidän tulee toimia Virossa.
Silloin, kuten nykyäänkin, monet nuoret -
halusivat lähteä mieluummin ulkomaille, -
Amerikkaan tai Englantiin tai kaukaisiin, eksoottisiin maihin.
Jumala puhui meille voimakkaasti siitä, että Virossa oli -
paljon nuoria, jotka eivät tunne Jumalaa. Ja niin se on vieläkin.
Kolmena kesänä rukoilimme yhdessä.
Ne nuoret olivat aivan uskomattomia.
Heillä oli valtavasti intoa, -
ja Jumala avasi meille monia mahdollisuuksia.
Jumala auttoi ihmeellisesti raha-asioissakin.
Se kokemus muutti minun ja ystävieni elämän.
Sydämemme paloi Jumalalle. En ollut vielä naimisissa.
Halusimme vain palvella Jumalaa.
Jumala käytti meitä. Siitä lähtien Viro on ollut sydämelläni.
Nyt on vähemmän mahdollisuuksia siihen, -
mutta ajatus siitä on tulossa takaisin.
Viimeisen parin vuoden aikana järjestömme -
on tehnyt kiertueita erään bändin kanssa.
Kierrämme viikon tai kaksi kerrallaan kouluissa -
ja nuorten ryhmissä kertomassa Jumalan hyvyydestä.
Se on ollut hienoa ja voimallista.
Jumalalla on Viro sydämellään ja uskon, että Hän tuo sen -
yhä enemmän myös virolaisten itsensä sydämelle.
- Virossa on todella hyvin vähän uskovia nuoria.
Miten nuoret suhtautuvat, -
kun sinä ja miehesi puhutte heille uskostanne?
- Ennakkoluuloja on varmasti kaikkialla, niin Virossakin.
Että kirkossa on vain vanhoja ja uskovana on tylsää.
Minun ja mieheni motto on: Julista aina Jeesuksesta -
ja tarpeen tullen myös puhumalla!
En muista, kuka niin on sanonut, -
mutta se on niin totta.
Nuoria koskettaa se, että näytämme rehellisesti, keitä olemme ja -
että meillä on puutteitakin. Mutta Jumala on toiminut elämässämme.
Tärkeämpää kuin se, mitä puhumme, on se, -
että päästämme ihmiset lähelle. Silloin he näkevät Jumalan teot.
Se nuorisotyöjärjestö, jossa nyt olemme mukana, -
menee ihan pieniinkin kouluihin palvelemaan nuoria.
Menemme bändin kanssa ja tarjoamme heille jotakin uutta.
Silloin he tulevat kysymään, miksi oikein teemme niin.
Osoitamme heille rakkautta, koska Jumala rakastaa meitä.
Aina meidät on otettu hyvin vastaan.
He suhtautuvat avoimesti.
- Ohjelma-aikamme on loppumassa. Haluaisitko vielä sanoa -
jotakin rohkaisevaa nuorille tai vanhemmille katsojille?
Haluan sanoa, että älä lannistu!
Elämä ei ole aina helppoa.
Uskon, että myös ne vaikeat ajat vievät meitä lähemmäksi Jumalaa.
Kiitos Veroonika!
Kiitos sinulle, rakas katsojamme. Ole siunattu!
Suomennos: Marita Jaakkola