o
JUMALAN JUOKSUTYTÖT VIROSSA
Tervetuloa ohjelmaan! Tänään on vieraana Liliana Raasik.
Hän on äiti, puoliso ja ylistyksenjohtaja.
Tervetuloa ohjelmaan!
Jumala on avannut meille tänään mielenkiintoisen oven.
Meillä on hyviä asioita odotettavissa.
Haluan kysyä taustastasi.
Kerroin, että olet äiti, puoliso ja ylistyksenjohtaja.
Kerro katsojillemme lähemmin, kuka olet?
Olen ihan tavallinen ihminen.
Minusta kaikilla ihmisillä on omat oudot juttunsa.
Niin minullakin.
On asioita, joista tykkään ja joista en tykkää.
Olen äiti ja seurakunnan ylistysjohtaja.
Olen myös pastorin puoliso.
Virossa ollessa, olet ehkä nähnyt esityksen nimeltä
Taivaan portit ja helvetin liekit.
Olemme sen kanssa kierrelleet.
Ihmiset on ihmetellyt, olenko myös minä mukana tiimissä.
Olen enemmän tausta- joukoissa.
Sen takia minua yleensä ei huomata.
Minulle se sopii hyvin.
Mitä vähemmän huomiota, sitä parempi.
Silloin kaikki eivät minua ja tekemisiäni seuraa.
Seurakunnassa on toisin. Olen siellä esikuvaksi.
Minua seurataan.
Lauantaina oli Ruotsin prinsessan häät.
Hänkin on eräänlainen esikuva.
Hän on huomion kohteena. Ihmiset seuraavat häntä.
Oikeastaan kaikkia ihmisiä seurataan.
Mieleen ei jää se hyvä, mitä ihmiset tekevät.
Enemmän ihmiset muistavat pieleen menneet asiat.
Siksi on hyvä seurata omaa käytöstään,
eikä luvata itselle, mitä vaan.
Olet uskossa. Muuten et olisi pastorin vaimo,
etkä palvelisi ylistyksessä seurakunnassa.
Uskossa et ole koko elämääsi ollut.
Kerrotko, mistä ja miten Jumala sinut löysi?
Se tapahtui kauan sitten. Olen ollut uskossa 23 vuotta.
Niihin vuosiin mahtuu paljon ja monenlaista.
Lapsuudessa tunsin vain yhden tädin, joka kävi kirkossa.
Hän ei silti ollut uskossa. Hän poltti tosi paljon.
Kerran hän vei minut sinne kirkkoon.
Olin silloin niin pieni, että penkin takaa en nähnyt mitään.
Se oli ensimmäinen kokemukseni uskonnosta.
Vuosia myöhemmin, kun olin jo koulussa,
koulukaverini äiti oli uskova. Hän kävi Paiden Baptistikirkossa.
Hän oli lastenlääkäri.
En muista, miten meille ystäväni kanssa tuli puheeksi...
Kerran menimme leffaan. Kysyin ystävältäni:
Kumpi oli ennen, muna vai kana?
Sitä usein kysytään. Kumpi oli ennen?
En silloinkaan siitä viisaammaksi tullut.
Jostain syystä tiesin sydämessäni,
että saan joskus oman Raamatun.
Vaikken mistään mitään ymmärtänytkään.
Siihen aikaan suustani tuli helposti kirosanoja.
Ystäväni taas ei kiroillut koskaan.
Teimme sopimuksen.
Jos minä kiroilen, hän antaa minulle luunapin,
jotta pääsisin siitä eroon. Luunappeja sain usein.
En siitä siltikään vielä päässyt eroon.
Vuodet kuluivat. Lopetin lukion.
Oli syntymäpäiväni,
kun luokkakaverini sisko, joka oli hyvä ystäväni,
ehdotti, että lähtisimme yhden pojan luo.
Poika oli juuri päässyt armeijasta.
Olimme tulleet juuri ravintolasta.
Se oli maanantai, jolloin ravintolat suljettiin klo 24.00.
Ei ollut muutakaan tekemistä. Lähdimme sinne.
Siitä kaikki alkoi. Silloin tutustuin nykyiseen mieheeni.
Ei mennyt kauan, vain neljä kuukautta,
kun menimme naimisiin.
Ei tarvitse seurustella 4, 5, 6 tai 10 vuotta.
On tapahtunut myös niin, että on pitkään seurusteltu,
menty naimisiin ja parin vuoden päästä erottu.
Menimme naimisiin. Emme kumpikaan olleet uskossa.
Tykkäsin käydä ravintoloissa.
Muistan, kuinka minut kutsuttiin ja lähdin. Neemo jäi yksin kotiin.
Hän jäi pahalla mielellä, mutten sitä silloin ajatellut.
Lähdin vaan iloisesti. Juhlimaan piti päästä.
Se taisi olla viimeinen kerta, kun lähdin ilman miestä juhlimaan.
Jatkossa menimme yhdessä. Välillä juhlittiin ystävien luona.
Kaksi vuotta myöhemmin syntyi ensimmäinen lapsi.
Se oli sama vuosi, kun oli Tshernobylin onnettomuus.
Kesällä kävimme Paiden Baptistiseurakunnassa.
Olen aina tykännyt laulaa. Olen laulanut pienestä pitäen.
Minut otettiin mukaan seurakunnan lauluryhmään,
vaikken silloin ollut uskossa.
Vierailimme Viron baptistiseurakunnissa.
Toiset todistivat ja minä vaan lauloin.
Se oli mielenkiintoista. Ehkä se vei minua lähemmäs...
Oliko se vuonna 1986? Nyt täytyy vähän miettiä.
Se oli v. 1985, kun anoppi kutsui meitä jouluna kirkkoon.
Mies lähti ja minä jäin yksin kotiin.
Polvistuin kotona ja sanoin:
Jos Jumala olet olemassa, älä ota minulta miestäni.
Jumala alkoi siitä lähtien tekemään työtä minussa.
Kesällä 1986 olimme jälleen Paiden baptistiseurakunnassa.
En muista tarkalleen, milloin se oli.
Se oli kastetilaisuus. Menimme sinne.
Katsoin niitä, jotka olivat menossa kasteelle.
Ajattelin, että minäkin haluan.
Vaikken oikein sitä kaikkea ymmärtänyt.
Olin kyllä kulkenut ryhmän mukana pitkin Viroa,
mutta suurin osa kuullusta meni täysin ohi.
En ymmärtänyt niitä asioita.
Viron vanhempi sukupolvi muistaa Jaanus Meriküllin.
Hän oli Paiden baptisti- seurakunnasta.
Hän toi minut kerran autolla kotiin.
Juttelimme keskenämme. Hän puhui Jumalasta.
Olin töissä meijerissä siihen aikaan.
Hän sanoi, että Jumala on kaikkein paras juustomestari.
Monet sellaisest helmet jäävat mieleen.
Yhtenä yönä en pystynyt nukahtamaan.
Pyysin Neemoa kertomaan vielä Jeesuksesta.
Sinä yönä polvistuimme sängyn viereen ja
otin Jeesuksen vastaan elämääni.
Siihen ei tarvita suurta tapahtumaa tai pastorin saarnaa.
Meidän uskovien vastuulla on puhua sitä,
mitä Jumala panee sydämeen.
On tärkeää kertoa ihmisille,
että Jumala rakastaa heitä. Jumala antaa oikeat sanat.
Niin se minun tieni alkoi. Se tapahtui 23 vuotta sitten.
Aluksi istuin kirkonpenkissä.
Olen eläväinen ihminen. En jaksa istua paikallaan tekemättä mitään.
Teen aina jotain. Joskus sataa asiaa yhtäaikaa.
Mies välillä ihmettelee, miten se on mahdollista.
Sinulla on meneillään siellä se ja tuolla tuo.
Kaikkea teet yhtäaikaa.
Rukoillessa yritän olla tekemättä mitään muuta.
Sitli välillä samalla kävelen ja panen asioita paikalleen.
Vaikea on olla, kun näen, että asiat on rempallaan.
Jotain on tehtävä. Rukousaika tosin ei ole siihen, se paras.
90-luvulla kaikki muuttui vapaammaksi.
Silloin pidettiin Viron ensimmäinen kristillinen seminaari Tallinnassa.
Mukana olivat Sõnajalg, Allan Laur Märt Vähi, Harry Leesment.
Mekin päädyimme sinne.
Olimme lyhyen aikaa töissä Sõnajalg-palvelutyössä.
Käänsimme seminaari- materiaalia.
Seminaari oli meidän ensimmäinen raamattukoulu.
Kävimme siellä koko kesän.
Siitä lähtien olemme olleet pastoreita.
Se oli pastorin työn alku.
Olemme olleet pastoreina nyt 12 vuotta.
Ei. Siitä on jo enemmän aikaa.
Laskin vuodet väärin. Joka tapauksessa vähän kauemmin.
Ymmärsinkö oikein, että Neemo tuli uskoon ennen sinua?
Kyllä, noin kolme kuukautta ennen minua.
Siihen aikaan, kun Neemo tuli uskoon, oli Paidessa rukousryhmiä.
Hän kävi siellä joka tiistai ja perjantai.
Olin silloin yksin kotona. En ollut siihen tyytyväinen.
Rukoilin ja sanoin, että minäkin haluan mukaan.
Niin sitten kävikin. Jonkun ajan päästä menimme yhdessä.
Pidimme rukousiltoja kotonamme.
Kun olemme itse avoimia ja haluamme,
silloin Jumala pääsee toimimaan.
Kun me emme halua vähääkään,
Jumala voi käyttää toisten rukouksia
avaamaan meidän sydämemme.
Meidän velvollisuus on rukoilla.
Rukoilla ja puhua.
Kerroit, että olet aina rakastanut laulamista.
Laulujesi sanoma on muuttunut.
Ennen uskoontuloa laulusi olivat toisenlaisia.
Nyt olet ylistysjohtaja ja rakastat ylistää Jumalaa.
Pyydän, että laulaisit meille sydämesi laulun Jumalalle.
Laulu syntyi laivalla matkalla Suomeen.
Olimme olleet esiintymässä.
Luin Raamattua vähän epätavallisesta kohdasta.
Kovin usein emme lue juuri sitä kohtaa.
Laulu syntyi Valitusvirsien jakeista.
Valitusvirret 2:18-19:
"Heidän sydämensä huutaa Herran puoleen.
Sinä, tytär Siionin muuri, anna kyyneltesi virtana vuotaa yötä päivää!
Älä suo itsellesi lepoa, älköön silmäteräsi ummistuko.
Nouse, kohota valitushuuto yöllä, kun alkavat yövartiot.
Anna sydämesi vuotaa kuin vesi Herran kasvojen edessä.
Kohota kätesi häntä kohden pienten lastesi elämän puolesta,
kun ne nääntyvät nälkään kaikkien katujen kulmissa."
Jään kuuntelemaan lauluasi.
Puoleesi huudan yöllä
kun uusi päivä sarastaa
Tuon sydämeni Sinulle valan sen eteesi
Puoleesi huudan yöllä
kun uusi päivä sarastaa
Tuon sydämeni Sinulle valan sen eteesi
Nostan käteni ja ääneni puoleesi
nälkään nääntyvien puolesta
Tiedän, että odotat minua kun tulen eteesi
ja tuon uhriksi itseni
Tiedän, että odotat minua
Kun tulen luoksesi, Sä iloitset, kun näet minut
Puoleesi huudan yöllä
kun uusi päivä sarastaa
Tuon sydämeni Sinulle valan sen eteesi
Puoleesi huudan yöllä
kun uusi päivä sarastaa
Tuon sydämeni sinulle valan sen eteesi
Nostan käteni ja ääneni puoleesi
nälkään nääntyvien puolesta
Tiedän, että odotat minua, kun tulen eteesi
ja tuon uhriksi itseni
Tiedän, että odotat minua
Kun tulen luoksesi, Sä iloitset, kun näet minut.
Tiedän, että odotat minua, kun tulen eteesi
ja tuon uhriksi itseni
Tiedän, että odotat minua
Kun tulen luoksesi, Sä iloitset, kun näet minut
Kun näet minut
Kiitos Liliana laulustasi.
Kuunnellesani lauluasi, kuulin myös sinun sydäntäsi.
Kaipausta nähdä ihmisten pelastuvan,
jotta he voisivat tuntea saman Jumalan, jonka sinä tunnet.
Kerrotko työstä, mitä yhdessä miehenne kassa teette
Virossa ja myös ulkomailla?
Jumala johdatti meitä sitä tekemään.
Elämässämme aukeavat ovet.
Meidän tehtävä on olla valmiita astumaan niistä sisään.
Tahdoimme matkustaa, julistaa Jumalan Sanaa
ja nähdä kansakuntia.
Minä halusin vielä lisäksi laulaa.
Miten nämä kaikki asiat sopisivat yhteen?
Jumalalla on kaikelle aika ja oikea paikka.
Jumala tarvitsee hullunrohkeita ihmisiä, jotka vaan lähtevät
eivätkä epäröi tai pelkää.
Monenlaista on ollut.
Kun tulimme ensimmäistä kertaa draaman kanssa Suomeen,
oli liikuttava uskossa.
Lait ja säännöt olivat toiset.
Meillä oli peräkärry täynnä kaiuttimia ja muuta.
Tulli ja rajamuodollisuudet olivat rankkoja.
Ajattelimme, että mennään vaan Suomeen.
Vuorokauden ajan meidän tavarat olivat tullissa.
Meiltä pyydettiin suurta rahasummaa.
En muista sitä enää täsmälleen.
Joka tapauksessa tosi iso summa.
Sitä meillä ei ollut.
Tulimme tullista. Soitimme muutaman puhelun
ja seuraavana päivänä meillä oli se raha.
Sinä päivänä oli jo esiintyminen Turussa.
Venäjälle ei ollut myöskään yksinkertaista päästä
kaiken varustuksen kanssa. Ilman mitään olisi ollut helppoa.
Sieltä ei ole helppoa läpi mennä.
Nykyään on yksinkertaista.
Alkuaikoina rukoilimme aina ennen matkaa:
Jumala sulje tullimiesten silmät.
Ongelmia syntyi odottamattomissa paikoissa.
Pitää olla vähän hullunrohkea sitä tehdessä.
Miten tähän liittyy matkustaminen, evankeliumin julistaminen ja laulu?
Saamme tehdä draamaa, jonka kautta julistamme ihmisille.
Suomessa olemme saaneet evankelioida monia ihmisiä.
Kaikki eivät mene kadulle ihmisille kuuluttamaan.
Olemme kaikki erilaisia.
Minä en mene vieraan luo ja ala puhumaan.
En koskaan tee niin. Olen ujo.
Voin laulaa ihmisten edessä.
Ensimmäisinä vuosina jännitin kovasti.
Nyt olen siihen tottunut.
Laulujeni kautta voin julistaa evankeliumia.
Seurakunnissa laulan ja draaman lopussa laulan yhden laulun.
Sen sanoma on, että Jumala rakastaa sinua sellaisena kuin olet.
Usko, että Jumala rakastaa sinua.
Jumala rakastaa sinua ja minua sekä jokaista katsojaa!
Myös sinua, joka tänään katsot tätä ohjelmaa.
Ole siunattu! Jumala on puolellasi eikä koskaan hylkää sinua!
Suomennos: Päivi Pitko