Iisrael - Lähis-Ida ainus demokraatia.
Jeruusalemm - maailma vaidlusaluseim kinnisvara.
Juuda ja Samaaria - maailm määratles nad Läänekaldaks.
Meedia püüab seda varjata.
Tõsilood tõelistest inimestest: isadest, emadest, lastest, peredest.
Need on Iisraeli südamaa inimesed.
Teekond jätkub Joosua ja Kaalebi raportiga.
JOSHUA & CALEB IISRAELI SÜDAMAAL
YOSSI MAIMON
Yossi Maimon, on uskumatu siin sinu verandal istuda.
Mul on selle suhtes erilisi mälestusi. Veetsin naisega siin mesinädalaid.
Nüüd, kolm aastat hiljem, kuulame sinu lugu.
Kas sellest on juba kolm aastat? Aeg lendab. - Tõepoolest.
Sinu lugu on minu meelest uskumatu.
Olen lugematuid kordi su reisidel käinud
ja kuulnud sinu lugusid Samaariast.
Alles hiljuti kuulsin ühel reisil sinu enda lugu.
Tundsime Joshuaga, et see uskumatu lugu tuleb talletada.
Kui kaua su pere on Iisraelis elanud? Sündisid Jeruusalemmas.
Nüüd elate Ma'ale Levonas. Räägi algusest peale.
Mu vanemad tulid siia Tuneesiast 1947. a,
aasta enne Iisraeli iseseisvumist.
Tuneesiasse rändasid nad Hispaaniast.
Hispaaniasse olid nad jõudnud mujalt Euroopast.
Pidage meeles, et juudid rändasid ühest kohast teise.
See oli põhimõtteliselt meie pere viimane elukoht diasporaas -
Tuneesia.
Mu vanemad olid pühendunud sionistid.
Isal oli Tuneesias suur tehas,
mis korralikku kasumit teenis.
Samal päeval, kui isa sai loa Iisraeli kolida,
tegi ta midagi, mida võib hulluseks pidada.
Ta läks venna juurde ja andis talle oma tehase võtmed:
"Jätka sina tehase juhtimist. Mina lähen Iisraeli."
Vend imestas: "Lähed Iisraeli? Mis sa sellega öelda tahad?"
Isa vastas: "Teen aliya.
Lähen Iisraeli, sinna, kuhu ma kuulun."
Ta oli kui vankumatu kalju
selle otsuse suhtes, millest keegi ei suutnud teda taganema sundida.
Kui laev valmis oli, astus ta pardale. Kõik jäid nutma.
Mis sa meiega teed? Kuidas jätkame? Ta oli põhimõtteliselt pere selgroog.
Ta ütles: "See on kerge. Tulge teiegi Iisraeli."
Ta tegi aliya.
Pärast sõda otsis ta eluaset. Ta leidis maja eikellegimaalt
Jordaania ja Iisraeli vahelt.
Sellel majal oli katus.
Katus oli toona väga väärtuslik. Selles majas sündisin mina.
Et saaksite aimu, milline meie elu seal oli,
Iisraeli-Jordaania piiril,
siis ema sõnul tavatses üks Jordaania sõdur lähedalasuval valvepostil
peegliga valgust vilgutada. Nad pidid majas vahel varju hoidma,
et neid ei tulistataks. Selline elu. Kolme aasta möödudes
mu ema enam ei kannatanud seda.
Hommikul läksid mehed tööle, naised jäid üksi koju.
See oli ülikarm. Kolme aasta pärast nõudis ema, et ära koliksime.
Nad kolisid teise kohta Jeruusalemmas.
Sündisin Jeruusalemmas. Pean end jeruusalemlaseks.
Siis oli Jeruusalemm väikelinn.
Naljatasime, et kella viieks jäi kogu linn vait.
Kõik tundsid üksteist.
Kuni 1967. aastani tunti seda veidra ja ohtliku kohana.
1967. a vabastas Iisrael Ida-Jeruusalemma ja Läänekalda.
Meid heideti teisele planeedile.
Jeruusalemma hakati hullumeelselt üles ehitama.
60 000-lt elanikult oleme tänaseks pea miljonini jõudnud.
Mõtle! Jeruusalemmas on peagi miljon elanikku. Praegu on 850 000.
Arv kasvab. Linn on täiesti muutunud.
Kui tänapäeval Jeruusalemma lähen,
otsin alati esmalt Jeruusalemma, mida mina tunnen. See on raske.
Kui vana sa 1967. a sõja ajal olid?
Sõda puhkes juunis.
Augustis oli mul bar mitsva.
Olin üks esimesi poisse, kelle bar mitsva Nutumüüril toimus.
Juudid polnud saanud seda 2000 aastat teha.
Tollal ei teadnud ma sellest midagi.
Mõtlesin, et teeme selle asja nüüd ära.
Täna tundub see väga erilisena, kui sellele mõtlen.
See oli eesõigus, mitte minu, vaid Jumala pärast,
et see nii läks. Hakkasin seda alles hiljem hindama.
Inimesed ei mõista, mis sõda on.
Olin 18-aastane. Leidsin end keset Yom Kippuri sõda.
Yom Kippuri sõda ...
Täna mõistan täiskasvanuna teisiti,
mis seal toimus.
Yom Kippuri sõja ajal
sattus Iisrael väga ebamugavasse olukorda.
Niivõrd ebamugavasse,
et kaheldi isegi Iisraeli ellujäämises.
Nendes tingimustes
olin ma noor sõdur tankis.
Inimesed su ümber surevad. Sa tapad inimesi. Ei söö, joo ega ...
Põhiasjad: käimla, dušš.
Teatud punktis mõtled omaette:
"Mida ma siin teen?" Pead selgeks tegema, kes sa oled.
Pead endale selgeks tegema, kes sa oled
ja mida sa siin teed. Esimesena tuli pähe: "Sa ei kuulu siia.
Ei kuulu. Tapsid just seitse inimest. Neilgi on emad,
õed, pered ja elud.
Kes sulle õiguse andis?"
Mu vahetu vastus oli: "Ma ei kuulu siia. Pean lahkuma.
Iisraelist lahkuma. Kõigest loobuma. Mujal otsast alustama."
Aga enne seda tahtsin midagi teha.
See oleks tähendanud, et oleksin põgenenud Iisraeli armeest
ja jätnud kõik, milleks mind kasvatatud oli.
Ütlesin: "Enne kui seda teen, vajan veidi lisainfot."
Läksin esimesel puhkusel raamatukokku.
Hakkasin raamatuid koguma.
Igasuguseid raamatuid, mis aitaksid mõista, mis toimub.
Raamatuid Lähis-Idast, kristlusest, islamist. Mind vaevas:
"Sündinuksin moslemina, oleksin teisel pool ja teeksin nagu nemad.
Kes väidab, et mul õigus on?"
Ma polnud elu sees nii palju lugenud. Meil oli aega.
Äkitselt tutvusin juutide ajalooga.
Tagakiusu ja rännakutega.
Iseendaga.
Mulle sai selgeks,
et kuulun perekonda,
kes oli üks viimaseid Iisraelist lahkujaid.
Maimonides, kelle kauge sugulane ma olen,
põlvneb tegelikult kuningas Taavetist.
Põlvnen otse ... - Kuningas Taavetist.
Äkitselt sain ilmutuse, et olen üks esimesi Iisraelis sündinuid
pärast 2000 aastat.
Üks esimesi Nutumüüril bar mitsvat tähistanuist.
Üks esimesi, kes kandsid vormi ja teenisid armees.
Armees, mis ei salliks juutide vastast tagakiusu.
Oleme ju läbi ajaloo tagakiusu kannatanud.
Äkitselt mõistsin, kes ma olen.
Mõned ei uuri kunagi välja, kes nad on.
See jääb igaveseks küsimuseks.
Yom Kippuri sõjavapustused
tõid mu sellele arusaamisele.
Äkitselt mõistsin,
et ma pole lihtsalt Yossi.
Olen osa millestki suuremast.
Kui mulle selgeks sai, kes ma olen,
otsustasin, et ei deserteeru armeest,
vaid jään Iisraeli
ja annan oma parima,
et aidata sellel fenomenil Iisraelimaal jätkuda.
Sellest hetkest peale
olin muutunud mees. Oli, mille jaoks hommikul ärgata.
Varem olin ärganud, kuna vahimees koputas uksele: Äratus! Hommik käes!
Nüüd ootasin hommikut, et võiksin ärgata.
Et võiksin teha nii palju kui võimalik
selle ilmingu ehk juudi rahva heaks. See on suurim erinevus
varem Jeruusalemmas ringi jooksnud Yossi
ja selle Yossi vahel, keda täna tunnen.
Hämmastav lugu.
Selle aluseks on fakt, et sündisid Jeruusalemmas.
Su vanemad andsid sulle tõelise sionistliku vundamendi.
Nad asusid elama eikellegimaal, Jeruusalemmas.
Jätkasid seda teed ja olid esimesi, kes seal bar mitsvat tähistasid.
Seejärel tegutsesid aktiivselt ja teenisid armees.
See on vägev lugu. Mis juhtus pärast Yom Kippuri sõda?
Kuhu suundusid,
kui see sionistlik alus su südames paika sai?
Pärast seda,
kui jõudsin selle tundmuseni, mõistsin,
et tähtsaim elus pole rahateenimine, lõbutsemine
või päikese käes peesitamine.
Tähtsaim elus on hoopis muu. Hakkasin selle suunas liikuma.
Otsisin, millega tegelema hakata.
Kohtasin sõpra. Te pani ette,
et asutaksime ratsaettevõtte ja hakkaksime ratsaretki korraldama.
See innustas mu kujutlusvõimet. "Suurepärane idee! Teeme ära!"
Nii ostsime kümme hobust
ja hakkasime ratsaretki korraldama.
Läksite Shilosse.
Osalesite selle rajamisel, olite üks asutajaperesid.
Mis teid siia, Ma'ale Levonasse tõi? - Mu hobune.
Ratsutasime taamalolevas orus.
Siis seda teed veel polnud. Oli vaid kaunis Shilo org.
Mingil hetkel nägin seda küngast ja minus tekkis uudishimu.
Ütlesin grupile: "Minge teie tagasi. Mina lähen ühte asja uurima."
Ronisin siia.
Saabusin kuskile siia. Täpselt ei mäleta, kuhu.
Kuid mu ees avanes vaatepilt.
Läksin mõnes mõttes peast segi. - Saan aru, miks.
Istusin siin. Mäletan siiani selgelt,
kuidas Jumala poole pöördusin ja vestlesin nagu praegu teiega:
"Jumal, maksan, mida iganes tahad, et võiksin siia maja ehitada."
Ütlesin nii ja mäletan siiani, et seda ütlesin.
Istusin hetke siin. Ma ei tea, kui kaua. Tunni ehk.
Siis lahkusin, naasin Shilosse ja unustasin kõik.
Paistab, et Jumal ei unustanud.
Mõne nädala pärast rääkis naine:
"Retkel oli paar meest, kes on Juuda ja Samaaria aktivistid.
Nad plaanivad koguda rühma, kes asuks elama Ma'ale Levonasse."
Mul oli tunne, nagu oleksin loteriivõidu saanud.
Nagu keegi oleks tulnud ja öelnud: "Võitsid miljoni!" Selline tunne oli.
Tu bishvati püha ehk puudeistutamise ajal tegime reisi.
Bussi peale tuli 30 peret. Uskumatu! 30 peret!
Buss oli pilgeni täis. Sõitsime siia.
See oli suurepärane reis. Istutasime puid.
Võin teile neid puid näidata.
Kui kaua sellest möödas on? - 31 aastat.
Kui 30 peret koos oli, ütlesime: "Tore.
Kolime Iseseisvuspäeval Ma'ale Levonasse."
Nii läkski. Ülejäänud on ajalugu. - Uskumatu lugu.
Olid seega kogukonna asutamise liikumapanev jõud.
Sinu loo põhjal saan aru,
et elasid ja hingasid Ma'ale Levonad kaks-kolm aastat.
Näen kirge ja unistusi, mis selle kohaga seotud on.
Yossi, mida sa Ma'ale Levona suhtes unistad?
Kus tahaksid oma lapselapsi näha?
Mida unistad Iisraeli mägede tuleviku suhtes? Suur küsimus.
See on väga, väga suur asi.
Kui küsite, kus näen Ma'ale Levonad tulevikus,
siis tahaksin näha,
et ka ümberkaudsed mäed
muutuksid kogukondadeks. Siinne potensiaal on tohutu.
Tahaksin näha,
et araablased ja juudid elaksid siin taas sõpradena nagu varem.
Tahaksin, et elemendid, kes ei lase meil rahus elada,
kaoksid siit. See on ehk mu tähtsaim nägemus.
Tahaksin väga näha selle paiga muutumist
tagasi Piibli maaks,
nagu see oli 2000 aasta eest.
Et need kivised künkad ellu ärkaksid.
Et neile istutataks viinapuuaedu.
See on teie rida. - Töötame selle kallal.
Ja oliivipuid ja kõiki teisi seitset liiki.
Ja ...
See on mu nägemus.
Asi pole rahas.
Elame väga hästi, kuid raha ei pane rattaid käima.
Rattad paneb käima see, et saame taas ühenduse iseenda ja Jumalaga.
Kujutle, kui keegi oleks öelnud 50 aasta eest:
"Tuleb aeg, kui Templimägi on avatud;
võime minna Templimäele, seista seal
ja vaadata iidse templi varemeid." Ta oleks kohe hullumajja pandud.
Vaadake! See juhtus. Kui keegi oleks 100 aasta eest öelnud
et juudid
ehitavad maailma parima armee,
poleks keegi uskunud. Aga vaadake: see on reaalne fakt.
Kujutle, kui keegi oleks öelnud saja aasta eest:
"Iisrael,
mille 1948. a rajavad 600 000 põgenikku,
on ühel päeval 8 miljoni elanikuga modernne riik;
maailma arenenuima tehnoloogiaga
ja ta müüks tehnoloogiat maailmale põllumajanduse vallas
ja lugematutel teistel aladel: IT-, meditsiini- ja ravimite valdkonnas,
kes oleks uskunud?
Aga see toimub. See toimub siin maal.
See on ime. See on Jumala ime.
See on ime, millest peame inimestele rääkima.
Tuleb kutsuda inimesi seda tunnistama ja kogema.
Tõeliselt muljetavaldav. - On.
Olen vaid väike kivike tervikloos,
mis siin toimub. - Vapustav lugu.
Ja on ütlematagi selge, et olen uhke, kui saan selles osaleda.
Loodan tõesti, et kõik, mida teie teete,
mis on niivõrd imeline, tähtis ja Jumala silmis oluline,
tõuseb tõesti õhku, jätkub
ja äratab uusi inimesi selle paigaga tutvuma.
LISAINFOT YOSSI MAIMONI KOHTA: www.yossimaimon.com
JOSHUA JA CALEB IISRAELI SÜDAMAAL
Tõlge: Monika Jaaguri