Israel ― Lähi-idän ainoa demokratia.
Jerusalem ― maailman kiistellyin kiinteä omaisuus.
Juudea ja Samaria ― maailman "Länsirannaksi" tuomitsema.
Mediassa toimittajat peittelevät sitä.
Tositarinoita oikeista ihmisistä: isistä, äideistä, lapsista, perheistä.
He ovat Israelin sydänmaiden ihmisiä.
Matka jatkuu Joosuan ja Kaalebin raportilla.
JOSHUA & CALEB ISRAELIN SYDÄNMAILLA
Moshe, on mahtavaa olla Jerusalemissa kanssasi.
Olen käynyt täällä lukuisia kertoja.
Monet tuntevat kauppasi ja tarinasi juutalaisten ja kristittyjen suhteista.
Tahdomme tutustua henkilökohtaiseen puoleesi -
ja kuulla tarinasi, miten tulit Israeliin. Synnyit täällä, -
mutta kerro siitä, kun kuulit ensi kertaa sofarin äänen Jerusalemissa.
Se sai sinut palaamaan Israeliin.
Kuten sanoit, olen syntynyt täällä. Isänikin syntyi täällä.
Isoisä tuli Israeliin 1920-luvulla. Koko sukumme oli täällä.
Vuonna 1967 ennen kuuden päivän sotaa uutiset olivat kamalia.
Oletettiin, että uusi holokausti on edessä.
Tel Avivissa ja Haifassa kaivettiin joukkohautoja pahinta odottaen.
Siitä lehdistö ja arabit puhuivat. "Israel tuhotaan."
Valvoimme öitä yrittäen kuulla pienimpiäkin tiedonjyviä.
Kesäkuun 7. päivänä, päivä sodan syttymisen jälkeen, -
kirjoitin kemiankoetta lukiossa.
Salakuljetin sinne puseron alla pienen transistoriradion ja pienen kuulokkeen.
Niin saatoin kuunnella radiota kokeessa.
Radiossa oli uusintalähetys sotakirjeenvaihtajasta, -
joka juoksi joukkojen kanssa kohti Vanhaakaupunkia.
Radiossa kuului hengästynyttä puuskutusta ja laukauksia.
Sotilaat eivät käskeneet suojautumaan vaan huusivat: -
"Missä se on? Miten pääsemme sinne? Mistä löydämme sen?"
Hän puuskutti ja sanoi lopulta: "Olen perillä.
Laskeudun portaita Länsimuurille."
Laskeutuessaan hän sanoi tyypillisen israelilaisen tavoin: -
"En ole uskonnollinen mies. En tiedä, uskonko Jumalaan.
Mutta tässä minä olen. Seison Länsimuurin edessä."
Hän sanoi: "Kosketan kohta Länsimuurin kiviä."
Ja sitten: "Nyt kosketan niitä." Sitten tuli hiljaista.
Kuulin hiljaista nyyhkytystä. Kun se voimistui, -
hän taisi viedä mikrofonin kauemmaksi, ettei itku kuuluisi.
Armeijan päärabbi, rabbi Goren, -
oli tullut paikalle pienen sotilasryhmän kanssa rukoilemaan.
He lausuivat rukouksia kaatuneiden ja selviytyneiden puolesta.
Herra on heidän perintöosansa. Levätköön rauhassa.
Se oli niin liikuttavaa, että toimittaja alkoi itkeä hillittömästi.
Sitten rabbi Goren otti esiin pienen sofarin.
Se oli erityinen sofar, mitä en tiennyt silloin.
Hän puhalsi sofariin. Ensimmäistä kertaa tuhansiin vuosiin -
sofaria soitettiin vapaasti Länsi- muurilla, ilman että kukaan kielsi.
Sofaria soitettiin Länsimuurilta -
tuhansien kilometrien päähän meren yli transistoriradioon -
ja pienen kuulokkeen kautta korvaani ja sieluuni.
Se muutti minut. Olin nuori poika, -
eikä silloin ajattele dramaattisia muutoksia.
Vannoin, että kävi mitä kävi, -
minusta ja perheestäni tulee jerusale- milaisia, vaikka olin vasta nuori poika.
Mutta mitä se vaatisikin, tiesin, että olisin Jerusalemissa osa tapahtumia, -
koska jotakin uutta oli tapahtunut. Maailma liikahti kun sofaria soitettiin.
Kirjoituksissa luvattiin, että niin käy.
Tiesin, että tulevalla puolisollani ja ystävilläni -
olisi se sama näky ja kaipuu kuin minulla.
Olin aina halunnut tulla tänne ja olin aina tuntenut yhteyttä Israeliin, -
mutta se hetki oli käänteentekevä. Sen jälkeen mikään ei ollut ennallaan.
Sitä sofarinsoittoa voi kuunnella nauhalta tai YouTubesta.
Se ääni liikuttaa minua yhä.
Kokivatko kaikki maailman juutalaiset sofarin soiton samalla lailla?
Uskon, että jokainen juutalainen muuttui vuonna 1967.
Juutalaiset muuttuivat kansana.
Yhtäkkiä he tajusivat, etteivät he eläneet enää maanpaossa -
vaan olivat mahdollisuus lunas- tukseen. Kaikki tuli mahdolliseksi.
Laulut ja rukoukset eivät olleet enää vain voimaa antavia muistutuksia.
Puhuttiin jostakin, mikä voi tapahtua tänään, huomenna tai ylihuomenna.
Piti siis osallistua.
Isä opetti Raamattua ja sanoi, että Kanadassa voi opiskella -
Tanakia eli Raamattua, mutta Israelissa tulee Tanakiksi.
Se, että itsellä oli mahdollisuus olla Jumalan sanan täyttymys, -
oli uskomaton ajatus.
Raamattua lukiessa miettii: "Kun tuo tapahtuu, se on ihmeellistä."
Sitten tajuaa, että Jumala liikkuu jo.
Jäätkö sivuun vai lähdetkö mukaan liikkeeseen?
Mitä teit, kun kuulit sen? Olet tehnyt monia isoja päätöksiä elämässäsi, -
mutta selittäisitkö syvemmin, mitä päätit silloin?
Ensimmäinen oli se vala, että tulen tänne.
Olin nuori, kun tein sen lupauksen.
Sen ikäisenä elää aina hetkessä. Jo se mullisti elämäni.
Toiseksi tajusin päätösteni tärkeyden. Minun piti tehdä paljon päätöksiä.
Olin aloittanut lääketieteen opinnot, mutta päätin vaihtaa johonkin, -
missä tavoittaisin enemmän omaa kansaani.
Miten yhdistän mahdollisimman monet veljeni ja sisareni toisiinsa -
ja autan heidät tietoisiksi. He saavat tehdä omat päätöksensä, -
kunhan tietävät, että jotakin on meneillään.
Olin aktiivisesti mukana juutalaisessa opetuksessa ja työssä.
Viesti muuttui merkittävästi.
On elintärkeää vahvistaa uudelleen oma usko Jumalaan.
Mutta mullistavaa on vahvistaa uudelleen uskonsa Israelin kansaan, -
jossa tapahtui jotakin, mitä ei ollut tapahtunut tuhansiin vuosiin.
Miten opiskelusi ja muu sellainen kytkeytyi Israeliin?
Mietin tarkkaan päätöstä. Lääkäriksi tuleminen oli tärkeää perheessä.
Mietimme, mitä pitäisi tehdä. Kyse oli minusta ja auttamisesta.
Juutalaisten koulutus yhdisti juutalaiseen kansaan.
Päätin hankkia perheterapeutin tutkinnon.
Mietin, miten kokoan ihmiset. Täytyi rakentaa sillat kuilujen yli.
Vuosien maanpaon jälkeen on kuin kaltoinkohdeltu lapsi -
tai rikkinäinen perhe. Miten ne haavat parannetaan?
Siitä lähin kaikessa oli kyse kansan tuomisesta takaisin tänne, -
myös itseni ja perheeni. Tahdoin viedä viestin mahdollisimman monelle.
Milloin vaimo ja lapset tulivat mukaan?
Menin naimisiin ja saimme kolme lasta Kanadassa.
Mietimme koko ajan, miten pääsemme Israeliin.
Oli vaikeaa päättää jättää yltäkylläisen ja helpon elämän paikka.
Missä se oli? - Torontossa.
Muutin Montrealista Torontoon, missä tapasin vaimoni.
Meidän piti oppia suunnittelemaan elämän aikataulua uudelleen.
Elämä houkuttelee valitsemaan helpon tien.
Ensin vaimo oli valmis muuttoon ja minä en. Sitten minä olin ja hän ei.
Lopulta, kun vanhin lapsemme täytti 5 vuotta ja oli menossa päiväkotiin, -
päätimme, ettemme altista häntä sille houkutukselle, -
mitä voisi olla, vaan elämme profetiaa todeksi.
Päätimme, että ennen kuin hän menee esikouluun, me muutamme.
Silloin Jumala muutti rahallista houkutusta.
Liiketoiminta alkoi sujua paremmin.
Jumala koetteli meitä: "Aiotteko muuttaa?" Me teimme sen.
Saimme täällä vielä kolme lasta. Kasvatimme 6 lasta täällä.
He kaikki kokevat, että täällä meidän kuuluu olla.
Kiitos Jumalan, se intohimo välittyi heille jokaiselle.
Tähän liittyy pieni vitsi.
Kävimme paljon Kanadassa vaimon suvun luona.
Minun perheeni päätyi tänne: veli, sisko ja vanhempani.
Kävimme appivanhempieni luona. Heillä on kaunis maatila ja mökki, -
jossa lapset pääsivät kalaan ja veneilemään.
Pelkäsin aina, että on liikaa viedä heidät pois sellaisesta.
Appivanhempani elivät mukavaa elämää.
Kysyin vanhimmalta lapseltani: "Mitä ajattelisit paluusta Kanadaan?"
Hän sanoi: "Kanadassa on juttuja..." Hän oli kymmenvuotias.
"...mutta Israelissa on Jerusalem." Hän tajusi asian ytimen.
Muutitteko suoraan Jerusalemiin? - Kyllä. Niin olin vannonut.
Vannoin teini-ikäisenä muutakin: jonakin päivänä vaimoni, lapseni -
ja ehkä lapsenlapseni tanssivat temppelin pihalla.
Jos Jumala suo, pidän myös sen lupauksen.
Jos Herra suo, se olisi mahtava päivä.
Tästä pääsemmekin puhumaan Jerusalemista ja tulevaisuudesta.
Puhutaan siitä, mitä Jerusalemissa on tapahtunut.
Miten sinä olet nähnyt Jerusalemissa tapahtuvan ennallistamisprosessin?
Kun tulin tänne, tajusin, että Jerusalemin ennalleenasettaminen -
ei ole vain hengellistä vaan fyysistä.
Innostuin, kun näin, että uutta ostoskeskusta tai tietä rakennettiin.
Mietin: "Onpa hienoa!" Tajusin, että se on hengellistä.
Fyysistä Jerusalemia luodaan, jotta tilaa ja mukavuutta riittäisi kaikille,-
jotka tulevat tänne. Heitä tulee miljoonia.
Yhtäkkiä jokainen uusi kivi, rakennus ja tie vaikutti minuun hengellisesti -
ja täytti minut uskomattomalla ilolla. Kun näin uutta Kanadassa, -
pidin sitä hienona, mutta ei se herättänyt samanlaista tunnetta.
Täällä ymmärsin, että Israelin tehtävä on yhdistää taivaallinen ja maallinen.
Ajattelemme, että taivaallinen ja maallinen Jerusalem ovat jo olemassa
Emme vain näe sitä, koska erotamme fyysisen hengellisestä.
Mutta Jumala sanoo: "Miksi teette niin?
Loin fyysisen. Eikö se ole hengellistä?"
Yhtäkkiä kaikki fyysinen sai uuden merkityksen.
Jokainen sadepisara sai uuden merkityksen. Me seisomme sateessa.
Muualla sadetta päiviteltäisiin, mutta täällä se on siunaus.
Jumala sanoo: "Tahdotte vettä Egyptissä. Menkää joelle."
Siis Niilille. Mutta täällä: "Lähestykää minua."
Hän puhuu meille jokaisessa sadepisarassa.
Sellaisena päivänä, kun aurinko ei paista lainkaan, -
Hän sanoo: "Ei huolta, en ole unohtanut teitä."
Yhtäkkiä fyysinen, hengellinen, kukat, hedelmät.
Hes. 36: "Vuoret, kantakaa hedel- männe, sillä lapseni tulevat kotiin."
Kun tajuan pitäväni appelsiinia, jonka Jumala on luvannut -
ja jolle Hän on antanut kasvun, hämmästyn.
Se häkellyttää itseä, kun elää niin sanotusti Jumalassa.
Millaista on ollut nähdä Jerusalemin fyysisen kauneuden kasvavan?
Kun katson kuvaa tästä paikasta vuodelta 1967 -
ja vertaan siihen, miltä täällä nyt näyttää, muutos on ollut valtava.
Selittäisitkö, miten se tapahtui? - Muutos tapahtuu vaivihkaa.
Fyysinen muutos siis. Sitä tottuu siihen, mitä on.
Ennen Vanhassakaupungissa oli raunioita siellä täällä.
Yhtäkkiä kaikki on rakennettua ja kaikkea rakennetaan.
Naapurustoni Jerusalemissa on muuttunut.
Kun muutimme tänne, heräsin kerran jom kippurin päivänä hyvin aikaisin.
Olin menossa omaan asuntoraken- nukseeni, mutta jouduin pysähtymään,
koska joku paimen oli tuonut sinne lampaita laiduntamaan.
Nykyisin se on esikaupunkialuetta.
Ei siellä ole tilaa lampaille tai sen sellaiselle.
Kaikki kehittyy, ja kaikkea rakennetaan uudelleen.
Hurva-synagoga rakennettiin uudel- leen. Pitkään siellä oli pelkkä kaari.
Siitä piti tulla sen muistomerkki, mitä oli tuhottu.
Sanottiin, ettemme koskaan palaa tänne.
Sitten keksittiin, että voisi yhtä hyvin rakentaa paikalle synagogan.
Synagoga rakennettiin, ja se järkytti maailmaa.
Etenkin palestiinalaiset harmistuivat. En ymmärrä syytä.
Minua haastateltiin uutisiin.
Toimittaja sanoi, että maailma järkyttyi. Sanoin: -
"Miksi se järkyttyisi siitä, kun Jumalan paikkaa rakennetaan uudelleen.
Olisi ehkä pitänyt järkyttyä, kun paikka tuhottiin."
He eivät tiedosta sitä, mutta heidän sielunsa ymmärtää, -
että kun tuo rakennus rakennettiin uudelleen, se oli selvä merkki siitä, -
että Jumala on liikkeellä. Maailma odottaa, että jotakin tapahtuu.
Kun katson ikkunastani ulos, näen lasteni leikkivän puutarhassa.
Kun Sakarja näki näyn lapsista, jotka leikkivät Jerusalemissa, -
hän saattoi nähdä minun lapseni.
Tajusin, että olen toteuttamassa Kirjoituksia.
Oli helppoa tehdä se päätös tajuamatta, mitä se merkitsi.
Maailmassa monet odottavat Jumalan toimivan.
Jotkut, kuten Hayovel-järjestö ja täällä asuvat tajuavat, että jos Jumala toimii,
he tahtovat olla osa sitä. He heittäytyvät siihen mukaan.
Sinä tulit ulkopuolelta Israeliin, -
kun kuulit sofarin äänen Kanadassa ja päätit tulla tänne.
Mutta entä lapsesi? He asuvat Jerusalemissa ja näkevät muutosta.
Miten he kokevat sen ja mitä he tekevät nykyään?
Loistava kysymys. Mietin aina, syntyykö heille sama intohimo.
Se syntyi, koska puhuimme siitä ja elämme sitä.
Heistä jokainen on löytänyt tapansa olla osa kansan ennalleenasettamista.
Osa on opettajia, osa tekee mediatyötä -
ja edistää Israelin asiaa Israelissa, Juudeassa ja Samariassa.
Yksi pojistani päätti juuri työkomen- nuksensa armeijan komentajana.
Kaikki kokevat, että kaikki heidän tekonsa tekevät meistä -
paremman kansan ja tästä maasta ja maailmasta paremman paikan.
Uskomatonta. Se on kaunista, että välität intohimoa seuraavalle polvelle.
He saavat kasvaa Jerusalemissa. Olet aloittanut opettamisen -
ja tiedon välittämisen eteenpäin sukupolvelta toiselle.
Luet profetian Raamatusta, ja näet lastesi elävän sitä.
Ja lastenlasten myös. - Kuinka monta lastenlasta sinulla on?
Monta. Kiitos Jumalan.
Lastenlapset istuvat sapattiaterialla -
ja sanovat: "Muistatteko, kuinka viime viikolla Aabraham sanoi..."
He eivät vain lue siitä vaan elävät sitä todeksi.
He tuntevat paikat. Ovat käyneet siellä.
Heidän esi-isänsä Aabraham on kuin kulman takana asunut isoisä.
Mistä sellainen kumpuaa?
Millaiset olosuhteet! Sinä olet opettaja.
Ihmisiä tulee Jerusalemiin, ja opetat heitä. - Se on unelmien täyttymys.
Voin vain kuvitella. Millainen matkasi opetustyössä on ollut siitä asti, -
kun tulit Israeliin, siihen, mitä teet nyt?
Opettaminen ei ole loppunut. Opetan oppiakseni.
Keskityn johonkin asiaan -
välittääkseen sen oppilaille jeshivassa tai kaupassani.
Jeremian kirjassa sanotaan, että Jumala on Israelin toivo.
Sana, jota siinä käytetään on mikve, näin vedestä ja sateesta puheenollen.
Kyse on Jumalassa uimisesta. Israelissa on kyse siitä.
Opettaminen ja opiskelu...
Pitkän aikaa ajattelin, että juutalaisia tulee ja saa yhteyden siihen, -
keitä todella ovat. Kaupassa on syntynyt upeita tarinoita.
Sitten kristitty maailma alkoi muuttua ja kysyä asioita, -
joita se ei ole kysynyt 2 000 vuoteen. Emme olleet osa sen näkyä.
Mutta Jumala sanoo: "He ovat osa. Kerron heidän kauttaan teille, -
että olen Jumala." Se sanotaan Hesekielin kirjassa.
Ryhmiä alkoi tulla kauppaan. Nyt heitä käy viisikin ryhmää päivässä.
Ovet suljetaan, ja kaikilla on oma agendansa. Mutta se ei haittaa.
Oma agendani on saada heidät näke- mään, että Jumala toimii ja on suuri.
Jumalan suurin lahja minulle on se, että saan olla osa sitä kaikkea.
Te tiedätte sen työnne kautta. Se, että saa olla osa tätä, -
rohkaisee, antaa voimaa ja tekee nöyräksi yhtä aikaa.
Olet tullut Jerusalemiin lähes joka päivä -
29 vuoden ajan avaamaan kauppasi.
Puhuimme siitä, mitä olet nähnyt tapahtuvan tässä kaupungissa, -
ja siitä, mitä Jumala tekee täällä.
Minä olen käynyt täällä vain 10 vuoden ajan, ja näen muutosta.
Näen, että prosessi on totta.
Päätän haastattelun yhteen kysymykseen.
Mitä ovat unelmasi tulevaisuudesta? Mistä sanot: -
"Be'ezrat hashem, jos Herra suo, näen tuon elämäni aikana"?
Minulla on vielä yksi vala täyttämättä. Minä aion tanssia temppelin pihalla -
perheeni ja teidän kanssanne.
Koko maailma tekee sitä silloin. Se tapahtuu, be'ezrat hashem.
Sitä odottaessa en saa suurempaa iloa mistään muusta kuin siitä, -
että näen silmien syttyvän ymmärrykseen: -
"Se on totta! Se todella tapahtuu!"
Kun se valo syttyy ihmisten silmissä, Jumalan valo syttyy uudelleen.
Me olemme Jumalan kieli. Hän käyttää meitä.
Kun joku sanoo: "Jotakin todella tapahtuu.
Kyse ei ole politiikasta tai palestiinalaisista ja israelilaisista, -
vaan siitä, että Jumala avaa unelmaa, joka ei enää ole unta."
Hän kutsuu meitä uneksijoiksi. Se ei ole enää unta vaan totta.
Näen sen valon syttyvän silmissä. Tekin taidatte nähdä sitä työssänne.
Saamme nähdä, miten ihmisten silmissä syttyy se sama ymmärrys.
Se valo kehittyy, laajenee ja kasvaa.
Kun tiedän, että jossakin historian varrella sain olla pieni osa sitä, -
minulle se on suurin lahja Jumalalta.
Lisätietoja Moshe Kempinskystä ja hänen kaupastaan Jerusalemissa -
löydät osoitteesta www.shorashim.com.
JOSHUA JA CALEB ISRAELIN SYDÄNMAILLA
Suomennos: Maija Tuukkanen