Kymmenen vakoojista sanoi, että luvatussa maassa oli jättiläisiä.
Kahdella vakoojalla oli erilainen henki.
He uskoivat Jumalan lupauksiin ja liittoon.
Maailma vaatii alueluovutuksia.
Kristittyjen on kuitenkin puolustettava Juudeaa ja Samariaa.
Maailma vääristelee tilannetta, mutta me tuomme Joosuan raportin.
Joshua ja Caleb Israelin sydänmailla
Batya Sela
Haluan, että aloitat nyt kertomisen aivan alusta.
Kuinka perheesi päätyi Israeliin? Kerro kaikki.
Vartuin Maale Adumimissa Jerusalemin lähellä.
Olimme kaupunkilaisia.
Äitini ei antanut minun ottaa koiraa, koska hänen mielestään -
koira kärsisi kaupunkioloissa.
Sitten menin pyytämään koiraa isältäni, -
koska tein aina niin, jos äiti kielsi minulta jotain.
En tiennyt mitään eläimistä enkä niiden kasvattamisesta.
Kerran menin tapaamaan ystävääni luomumaatilalle.
Ensin piti ottaa bussi, ja sen jälkeen liftata moneen kyytiin.
Maatilalle päästyäni tunsin, -
etten ollut koskaan ollut lähempänä Jumalaa.
Päätin palata sinne takaisin, vaikken tiennyt milloin.
Elämäni oli kiireistä, mutta päätin varata siihen aikaa.
Kun yksi kursseistani peruuntui, -
tulin maatilalle kuukaudeksi.
Kuukausi venyi vuodeksi, -
jonka jälkeen menin naimisiin.
Pysähdytään hetkiseksi. Olet siis kaupunkilaistyttö.
Olet tullut kauas kaupungista.
Mistä ammatista haaveilit, kun olit pieni tyttö?
En varmaan koskaan tiennyt, mikä halusin olla isona.
Halusin mennä naimisiin klovnin kanssa.
Minulla ei ollut suunnitelmia. En ainakaan haaveillut maatilasta.
Myöhemmin sinulla oli suunnitelmia.
Halusin sosiaalityöntekijäksi. Maksoin jo opintomaksutkin.
Niitä rahoja ei saanut takaisin.
Työskentelin maatilalla, enkä halunnut lähteä kesken kaiken, -
koska en ollut vielä oppinut tarpeeksi vuohista -
ja niiden hoitamisesta.
Halusin olla siellä pitempään.
Myöhemmin tajusin, etten halunnut tehdä toimistotöitä.
En halunnut olla sisätöissä.
Halusin jäädä sinne, ja tapasin myös erään pojan.
Tapasin hänet ensimmäisellä illallisella. Menimme naimisiin.
Kerro tapaamisestanne ja häistänne.
Tarina on pitkä.
Kun näin hänet ensimmäisen kerran, tiesin, mutta en halunnut tietää.
Halusin naimisiin vasta 35-vuotiaana, ja olin 19-vuotias.
Mitään ei tapahtunut vuoteen.
Olen hyvin uskonnollinen.
Kun olin lähdössä, tuo poika pyysi minua ulos.
Sanoin hänelle, että voin tulla vain jos seurustelemme.
Muutoin emme voi edes jutella.
Kaksien treffien jälkeen hän halusi jo mennä naimisiin.
Seurustelimme kuitenkin vielä kolme kuukautta.
Missä vietitte häitänne?
Menimme naimisiin maatilalla.
Sukuni tuli tänne kaupungista.
Kun ystäväni alkoi tanssia korkokengissään ruohikossa, -
hän nyrjäytti nilkkansa.
Jätit siis kaupungin ja tulit tänne syrjäseudulle.
Kertoisitko perheestäsi ja siitä, miten tulitte tälle kukkulalle?
Asuimme asuntovaunussa.
Yhtenä aamuna meille soitettiin, -
että meille oltiin tuomassa kahta uutta asuntovaunua.
Meidän piti muuttaa uuteen asunto- vaunuun kahden tunnin sisällä.
Seuraavana päivänä oli rosh hashana -juhla.
Juhlapäiviä oli kaksi, ja sen jälkeen sapatti.
Meillä oli silloin kymmenen vierasta.
Rukoilemiseen tarvitaan 10 ihmistä, joten tarvitsimme vieraita.
Muutimme uuteen asuntovaunuun, ja olisin voinut jäädä sinne.
Aviomieheni Jakov halusi kuitenkin rakentaa talon.
Kaksi makuuhuonetta olisi riittänyt minulle.
Pankki ei anna asuntolainaa, jos meinaa rakentaa tänne.
Päätimme ottaa pienempiä lainoja ja rakentaa vähän kerrallaan.
Kahdeksan kuukauden päästä meillä oli talo.
Olen siitä hyvin kiitollinen.
Olin juuri synnyttänyt toisen poikani.
Kaksi päivää muuton jälkeen meillä oli jo 20 vierasta kylässä.
Muutama ystävä tuli auttamaan meitä muutossa.
En tiennyt, miten ikinä saisimme muutettua tavaramme.
Istumme tällä nurmella, joka on varmasti mäen ainoa nurmikko.
Kerro, miksi tämä nurmikko on niin tärkeä.
Takanani on Jordania, ja Itamariin on 15 minuutin ajomatka.
Tulin mukaan tähän liikkeeseen, -
jonka tavoitteena on luoda yhteys idän ja lännen välille, -
Arielista, Itamarista ja Välimereltä Jordaniaan asti.
Tarkoitus on, että niiden välissä olisi yhtenevä maa-alue.
Liikkeen jäsenet asuttavat kukkuloita yksi kerrallaan.
Tämä on yksi viimeisimmistä kukkuloista.
Seuraavan kukkulan asukkaat asuvat vielä teltoissa.
Monet alkavat viljellä maata, koska se laajentaa vaikutuspiiriä.
Laitumet ja viinitarhat vievät tilaa.
Päiväkotiin pitää ajaa autolla.
Jos autoa ei ole, sinne kävelee 2,5 tunnissa. Se on kokeiltu.
Oletko yksi niistä radikaaleista siirtokuntanuorista, -
joista kerrotaan uutisissa?
Ai radikaaleista?
En revi oliivipuita maasta enkä pese hampaitani arabiverellä, -
jos sitä ajattelit.
Vaihdan lasteni vaippoja ja elän tylsää elämää.
Etkö muka odota ase taskussa, että jotain alkaisi tapahtua?
Juutalaisäidin pitää olla huolissaan, mutta ei ihan noin.
Vanhempani olivat peloissaan, kun muutin tänne.
He ostivat minulle pääsiäislahjaksi aseen.
Jouduin hankkimaan aseluvan.
Pidän sitä lukkojen takana.
Jos tilanne kiristyy, kannan sitä mukanani.
Muina aikoina en vain viitsi.
Voisitko kertoa lisää maan valtauksesta?
Sinulla on ollut siinä iso osa.
Ei minulla isoa osaa ole ollut.
Kaikki alkoi miehestä nimeltä Avri Ran.
Siirtokunnat koostuivat aikaisemmin monista perheistä.
Niiden tarkoitus oli kasvaa ja laajentua tuhansiin perheisiin.
Kun Avri Ran alkoi protestoida Oslon rauhansopimusta vastaan, -
hän päätti, että juutalaisten on lähdettävä aidatuilta alueilta.
Juutalaiset ovat liian tottuneita getoissa olemiseen.
Hän päätti muuttaa turva-aidan ulkopuolelle.
Hän muutti Hanekuda-nimiseen paikkaan, jota ei ole kartassa.
Siellä hän asui muutaman perheen kanssa ja kasvatti eläimiä.
Väkijoukko kuitenkin kasvoi, ja vieraita kävi paljon.
Meteliä alkoi olla liikaa.
He päättivät muuttaa seuraavalle kukkulalle.
Sinähän olit yksi niistä vieraista.
He olivat olleet jo kolmessa eri paikassa.
Sitten he muuttivat Givot Olamiin, missä minä kävin.
Liike kasvoi meitä suuremmaksi.
Syntyi myös Alumot-niminen kukkula.
Givot Olamista lähti eräs mies ja perusti 777-kukkulan.
Kaikki muut olivat uskonnollisia juutalaisia, -
mutta hän halusi olla mukana liikkeessä, vaikkei uskonutkaan.
Avri antoi hänen olla mukana, jos hän vain olisi tosissaan.
Hänen piti nukkua kukkulallaan joka yö.
Aluksi hän nukkui rekka-autossa nimeltä Tupac.
Perustetaanko kyliä siten, että parkkeerataan rekka kukkulalle?
Kylää ei tarvita, yksi perhe riittää.
Kukaan ei ymmärtänyt, miksi halusimme asettua näin kauas.
Nyt kuitenkin täällä lähellä on jo toinen perhe, -
ja tuolla on 777-lähiö.
Siellä asuu kaksi perhettä.
Yksi perhe päätti muuttaa todella kauas.
Sinne ei ole edes tietä. Sinne pääsee vain jalan.
Tavoitteena on päästä Jordanin laaksoon asti.
Täältä näkee sinne asti.
Mikä motivoi sinua asumaan täällä?
Miksi halusit rakentaa talon tänne syrjäseudulle?
Aikaisemmin puhuit maalle palaamisesta.
Ensinnäkin, sen tuntee sydämessä.
Tämä on paikkani, ja täällä voin toteuttaa itseäni.
Täällä pystyn auttamaan parhaiten.
Toinen syy on luomakunta.
Kukaan ei asu täällä.
Ihmiset luulevat, että täällä on arabeja, mutta se ei ole totta.
Täällä ei ollut mitään.
Täällä oli vain maanalainen vesisäiliö, -
tuolla puutarhassani.
Se vie meidät 3000 vuoden päähän Joosuan ja Israelin aikaan, -
kun he tulivat asuttamaan maata.
Istutamme kasveja näiden kivien päälle.
Kai tämä on uskonnollinen liike.
Kolme vuotta sitten maailman huomio keskittyi Itamariin -
Fogelin perheen tapauksen vuoksi.
Olisi mielenkiintoista kuulla tarina sinun kertomanasi.
Vietin sen sapatin vanhempieni luona.
Kun sapatti oli ohi, sain 10-15 puhelua ystäviltä, -
jotka kyselivät, olinko kunnossa.
Kotiin tultuani kuulin Fogelin perheestä ja terroristista, -
joka oli tunkeutunut Itamariin.
Se oli järkyttävää.
777-kukkulalla ei ollut lainkaan turva-aitaa.
Meidän talostamme puuttui ovi, -
koska rahat eivät riittäneet siihen.
Se oli pelottavaa.
Minua ei pelottanut kuitenkaan yhtä paljon kuin naapuriani, -
joka lähti Itamarista vauvansa kanssa puoleksi vuodeksi.
Hän asui puoli vuotta Kfar Sabassa.
Hänen miehensä jäi Itamariin hoitamaan kotieläimiä.
Kysyin ystävältäni, miksei hän muuta pois.
Hän oli hyvin traumatisoitunut ja pelkäsi puhelimen soimista.
Lopulta hän tuli takaisin, ja nyt he laajentavat taloaan.
Kysyin, miksei hän muuta pois.
Hän sanoi, että kaiken tapahtuneen jälkeen hän ei voi jättää kotiaan.
Hepreassa on sanonta: -
"Israelin maa ostetaan kärsimyksellä."
Se on kauheaa, emmekä halua sitä.
Mutta jos kylästä tapetaan perhe, mitä voimme tehdä?
Emme vastaa tappamalla.
Päätimme vastata rakentamalla niin paljon kuin mahdollista.
Jos meitä yritetään tappaa, osoitamme olevamme elossa.
Itamariin rakennettiin uusi jeshiva-koulu, -
synagoga, uusi katu ja uusi asuinalue.
Me ostimme oven.
Me etenemme hitaammin.
Näkymme on ehkä vahvistunut, -
mutta perusidealtaan se on sama.
Joudumme ajamaan 15 minuuttia postilaatikolle, ja se on vaikeaa.
Olen kuitenkin päättänyt elää.
Kuolen kun kuolen.
Mutta siihen asti elän täysillä nurmikkoni ja lasteni kanssa.
Hieno asenne.
Kertoisitko siitä, mitä teet nykyään?
Minulla on kaksi poikaa.
4.5-vuotias on nimeltään Gideon, ja hän käy päiväkodissa.
Hän opettelee jo lukemaan.
Malachi on nyt 2-vuotias.
Hän käy päivähoidossa Itamarissa.
Minä työskentelen turistioppaana ympäri Israelia, -
mutta Samaria on tietysti lempipaikkani.
Jakov opiskelee. Aikaisemmin hän hoiti vuohia Givot Olamissa.
Nyt hän opiskelee politiikkaa ja viestintää.
Hän haluaa vaikuttaa asioihin.
Kysyisin vielä lopuksi, mitä unelmia sinulla on.
Mitä toivot tälle paikalle?
Vähän aikaa sitten kidnapattiin kolme poikaa.
Fogelin perheen murhan aikaan poikani olivat pieniä.
Nyt poikani kuitenkin kysyi, kidnappaako joku myös isän.
Hän kysyi kidnapatuista pojista. Rukoilimme heidän puolestaan.
Kun poika kysyi asiasta uudelleen, kerroin poikien kuolleen.
Poikani kysyi, miten se oli mahdollista, -
sillä olimmehan rukoilleet.
Kun pyydämme Isältämme jotain, hän voi kieltäytyä.
Poikani ei kuitenkaan tunne, että hänen elämänsä olisi uhattuna.
Pienenä uneksin, että olisin saanut juoksennella luonnossa.
Halusin leikkiä ulkona.
Poikani voi mennä yksin naapuriin, eikä häntä kidnapata, -
koska tämä on niin pieni paikka.
On turvallista olla täällä eri yhteisöjen välimaastossa.
Ihmiset täällä ovat onnellisia. He kokevat olonsa rauhalliseksi.
Poikani unelmoi siitä, -
että hän rakentaa isona talon ja menee kanssani naimisiin.
On meilläkin unelma.
Unelmoimme rauhasta.
Haluamme tietää, että pääsemme illalla takaisin kotiin.
Maailmassa ei kuitenkaan ole yhtään täysin turvallista paikkaa.
Kun olen kuolinvuoteellani, haluan tietää, -
että olen tehnyt kaiken voitavani ja auttanut muita parhaani mukaan.
Haluan olla paras mahdollinen Batya.
Batya Sela Itamarin vuorilla
Jos haluat tietää lisää Batyasta ja hänen perheestään, -
tule auttamaan Hayovelia tämän vuoden sadonkorjuussa.
Suomennos: Hanna Tischer