Kristus sinussa on elämäsi perusta
Hei! Olen John Fenn. On mahtavaa olla taas täällä Taivas TV7:llä.
Käyn Suomessa joka vuosi, koska rakastan tätä kansaa ja kanavaa.
Sydämelläni on ja on ollut jo vuosia -
käydä Etelä-Suomessa opettamassa ja keskustelemassa ihmisten kanssa.
Tapaan ystäviä koko Suomesta.
On etuoikeus opettaa neliosaisessa opetussarjassa, -
miten voi muuttaa elämän. Miten muuttaa ajatuksensa ja hallita niitä.
Masennuksen, itsemurhan ja itseinhon ajatukset -
ja muut sellaiset asiat, joilla vihollinen yrittää painaa meitä.
Miten ne saa kuriin ja miten ne voitetaan?
Tämänpäiväinen opetus kumpuaa osin Sanasta, osin kokemuksistani, -
osin ilmestyksistä, joita olen saanut Herralta.
Aiheena on mielestä käytävän taistelun voittaminen.
Kaikkialla maailmassa tapaan ihmisiä, -
joiden on vaikea päästä yli menneisyydestä, muistoista, -
itsensä tuomitsemisesta, jossa he itse ovat pahimpia vihollisiaan.
Tämä neliosainen opetus -
auttaa voittamaan juuri noita ajatusmaailman ongelma-alueita, -
kuten itsensä mollaaminen ja itseinho, -
mutta myös lankeamista syntiin yhä uudelleen ja muita kahleita.
Katso koko neliosainen opetussarja, -
niin voit saavuttaa aivan uudenlaisen vapauden ja rauhan.
Nimeni on siis John Fenn.
Olen perustanut järjestön nimeltä supernaturalhousechurch.org.
Kutsumme sitä suhteisiin pohjautuvaksi kristinuskoksi.
Tänään käsiteltävät asiat pohjautuvat suhteisiin -
ja siihen tosiasiaan, että Kristus on meissä, -
ja siihen, että annamme Hänen elämänsä virrata meistä.
Aloitetaan rukoilemalla.
Isä, anna viisauden ja ilmestyksen hengen Sinun tuntemisessasi.
Kiitos, että kaikkien katsojien ymmärryksen silmät avautuvat.
Että he alkaisivat nähdä ja tietää uudella tavalla Henkesi kautta.
Kiitos Jeesuksen nimessä. Aamen.
Koko Uusi testamentti nojaa sen varaan, että Kristus on meissä.
Mietipä sitä sen kautta, että synnymme uudesti Pyhästä Hengestä.
Avaa Kol. 1:26―27.
Paavali sanoo: -
"salaisuuden, joka on ollut kätkettynä ikuisista ajoista ja polvesta polveen, -
mutta joka nyt on ilmoitettu hänen pyhillensä [...]
Kristus teissä, kirkkauden toivo."
Jumala ilmoitti tuon salaisuuden muille kuin juutalaisille kansoille.
Että hekin voivat päästä osallisiksi Jumalan asettamaan liittoon: -
kaikki, jotka uskovat Aabrahamin, Iisakin ja Jaakobin Jumalaan.
Hän sanoo: tämä salaisuus on Kristus teissä, kirkkauden toivo.
Kaikki Uudessa testamentissa pyörii sen ympärillä, että Kristus on meissä.
Ensimmäinen jakso keskittyy siihen: Kristus meissä kirkkauden toivo.
Mitä tarkoittaa, että Kristus on meissä?
Elämme ympäristössä ja kulttuurissa, joka voi olla hyvin masentava.
Se voi olla hyvin hyökkäävä. Vaikea mielen ja tunteiden kannalta.
Etsimme ratkaisuja elämän paineisiin ja asioihin, -
jotka vaativat meitä epäilemään ja tuomitsemaan itseämme.
Kerron hieman itsestäni ja elämästäni, jotta saatte paremman käsityksen.
Olen neljästä lapsesta vanhin.
Kun olin noin 11-vuotias, -
isä ja äiti laittoivat meidät istumaan.
Olimme syntyneet tasavälein. Olimme 11-, 9-, 7- ja 5-vuotiaita.
Isä ja äiti ilmoittivat, että he eroavat.
5-vuotias siskoni ei ymmärtänyt, mikä avioero oli.
Isä sanoi: "Otan eron äidistänne ja teistä lapsista.
En tule peleihinne, syntymäpäivillenne, lomillenne.
Otan eron äidistä ja teistä lapsista."
Olin kyllin vanha ymmärtääkseni. Koin hylätyksi tulemista.
Ajattelin, että isän ja äidin avioero on minun syyni.
Että jos minua ei olisi, äiti ja isä olisivat yhä yhdessä.
Me neljä lasta yhdessä koimme sitä samaa.
Minä olin vanhin, joten minä koin enemmän syyllisyyttä kuin muut.
Koin olevani vastuussa. Ajattelin, että minun olisi pitänyt tajuta se ennalta.
Ehkä olisin voinut estää sen.
Ehkä jos minua ei olisi tai jos muuttaisin pois, tilanne helpottuisi.
Lapsen mielessä liikkuu kaikenlaisia itseinhon ja itsesyytösten ajatuksia.
"Se on minun vikani. Mitä olisin voinut tehdä toisin?"
Sillä tavalla minä vartuin. Ajattelin sillä tavalla useita vuosia.
Ajattelin: "Mikä minussa on vialla?"
Kun varttuu sellaisten itsesyytösten kanssa, -
ulkonaisesti kaikki vaikuttaa hyvältä.
Sitä hymyilee, käy koulua. On kavereita.
Mutta sisäisesti syyttää ja epäilee itseään.
Sitä aina katselee taustapeiliin. Aina taakseen.
Kuin ajaisi autoa ja vilkuilisi taustapeiliä.
Katsoo eteenpäin mutta tarkkailee koko ajan, mitä takana tapahtuu.
Muut sanovat: "Menen opiskelemaan, ja minusta tulee lääkäri."
Itse ajattelet: "Minusta ei ole siihen. Minä en ikinä pystyisi siihen.
En ole niin fiksu."
Sitä varttuu sillä tavalla.
Jos ystäväsi on tähtiurheilija tai aktiivinen monissa harrastuksissa, -
ajattelet: "Minusta ei ikinä ole tuohon."
Se kaikki tuli siitä, kun isä lähti ja sanoi: "Otan eron äidistä ja lapsista."
Se kuulosti: "En halua sinua. Hylkään sinut."
Neljä vuotta myöhemmin eräs ystävä kertoi Jeesuksesta.
Ystävä oli katolinen. Hän luki liturgian ja Nikean uskontunnustuksen.
Ne olivat minullekin tuttuja anglikaanina, episkopaalina.
Hän sanoi: "Tunnen Jumalan liturgian, muotomenojen ja rakenteen takana."
Niin minä tulin Herran luo. Halusin oppia tuntemaan Hänet.
Minä synnyin uudesti hengessä.
Elämä minussa, Kristus minussa, halusi virrata minusta.
Elämä, jossa kaikki on tehty uudeksi. Että olen uusi luomus Kristuksessa.
Mutta mieleni oli kuin korkki. Kuin ravistelisi limsapulloa.
Kun avaa korkin, limsa kuohahtaa.
Kun mieli on masentunut -
sekä itsemurha-ajatusten, itseinhon ja hylkäämiskokemusten vaivaama, -
se on kuin limsapullon korkki. Sisällä on valtavasti elämää, -
mutta ajattelet: "En ikinä pystyisi tuohon. Minusta ei ole mihinkään.
Kuka nyt haluaisi puolisokseni? Palkata minut?
En kumminkaan saa opiskelupaikkaa."
Kaikki juontuu ensimmäiseen hylkäämiskokemukseen.
Tähän liittyy myös se, miten antaa anteeksi -
ja miten antaa hengen elämän nousta pintaan.
Keskityn siihen, että Kristus on meissä, ja siihen, mitä se merkitsee.
Siinä hieman taustatietoa minusta ja siitä, miten tulin Herran luo.
Tämä elämä oli minussa, ja halusin miellyttää Jumalaa.
Haluaisin, että elämäni olisi Hänelle mieluisaa ja toisi Hänelle kunniaa.
Silti minulla oli näitä ajatuksia, jotka olivat kuin korkki.
Se ei antanut elämän virrata vapaasti.
Olin lukiossa. Mietin collegea.
Oli paineita. Ihmiset kysyivät, aionko mennä kouluun ja minne aion hakea.
Ja minä vastailin.
Minä vain menin elämän mukana. Noudatin kaavaa.
Vastailin. "Ehkä menen sinne. Menen tänne. Kokeilen sitä. Kokeilen tätä."
Mutta mikään ei tuonut tyydytystä.
Aivan kuin olisin yrittänyt... Esimerkki.
Ajattelin: "Minusta ei ikinä ole mihinkään. En ole riittävän hyvä."
Mieleni sanoi: "Kristus on minussa. Olen uusi luomus Kristuksessa."
En kiistänyt sitä.
Salaisuus, että Kristus on minussa, kirkkauden toivo, kuulosti ihanalta.
Mutta en tiennyt, miten tuo elämä voisi alkaa virrata minusta.
Etsin jotakin, mikä toisi täyttymyksen ja tyydytyksen.
Muistan, miten teini-ikäisenä menin sukelluskurssille.
On sukellusmaski ja happipullot.
Ajattelin, että voisin olla sukeltaja esimerkiksi öljynporauslautalla.
Pidän merestä. Ehkä voisin ryhtyä tutkimaan haita ja valaita.
Menin kurssille, jossa opetettiin laitesukellusta uima-altaassa.
Ennen kuin olisimme siirtyneet järveen, jokeen tai mereen, -
jätin kurssin kesken.
Pääsin hiukan kärryille mutta huomasin, ettei se tuonut tyydytystä.
Se ei täyttänyt tyhjyyttä, joka oli sisälläni.
Sitten päätin kokeilla lentämistä.
Oli olemassa pieni kerho, -
jossa oli lentämisestä kiinnostuneita nuoria.
Jotenkin kuulin siitä. Siinä oli pari miestä pääohjaajina.
Pääsin heidän kyydissään lentokentälle.
Saisin opetella lentämään pienillä Cessna-opetuskoneilla.
Ajattelin, että minusta voisi tulla lentäjä. Ehkä se tyydyttäisi sisimpäni.
Ehkä se parantaisi minut.
Pääsin siihen asti, että olisi pitänyt suorittaa kirjallinen koe ja lentokoe, -
mutta minä lopetin kesken.
Käsitin, ettei se ollut vastaus. Se ei eheyttäisi eikä auttaisi minua.
Olin silloin jo kristitty, uskova. Mutta etsin eheytymistä.
Halusin, että elämä Kristuksessa vaikuttaisi ajatteluuni ja itsekuvaani.
Oli tavanomaista, että joka tammi- tai helmikuu minä sairastuin.
Keuhkokuume, keuhkoputkentulehdus, flunssa...
Se toistui kaavamaisesti. "Nyt se taas alkaa", ajattelin.
Kaipasin jotakin, mikä toisi tyydytyksen ja täyttymyksen.
Aloin tutkia Sanaa. Tajusin, että minun piti alkaa ajatella -
niin kuin Jumala ajatteli minusta.
Koska oma isäni hylkäsi minut, -
olin heijastanut hylkäämisentunteen taivaalliseen Isääni.
Vartuin ilman isää maan päällä.
Isä piti sanansa.
Kun hän sanoi ottavansa meistä eron ― ei pelejä, synttäreitä eikä lomia ―
hän piti sanansa.
Olin alkanut pikkuveljeni kanssa laskemaan lupauksia, jotka isä rikkoi.
Hän yritti luistaa velvollisuuksistaan. Hän oli noin 35-vuotias.
Työ, ura, suhde toiseen naiseen ja bisnes repivät häntä eri suuntiin.
"Kun tulette iltapäivällä koulusta, vien teidät jäätelölle", hän sanoi.
Hän teki sellaisia lupauksia. Pidin veljeni kanssa kirjaa.
Lakkasimme laskemasta 23. rikotun lupauksen kohdalla.
"Tulen katsomaan peliäsi. Etsi minut katsomosta."
"Vien teidät jäätelölle koulun jälkeen."
"Tulen synttäreillesi."
Niitä tuli 23 peräjälkeen. Sitten lopetimme laskemisen.
Kun tulin uskoon, osa minusta siirsi tuon kipeän hylkäämiskokemuksen -
taivaallisen Isäni kontolle.
Jeesusta rakastin ja ymmärsin. Hän pelasti minut. Rakastaa minua.
Mutta taivaallinen Isä tuntui minusta aluksi etäiseltä.
Jeesus otti minut vastaan, mutta isäni täällä hylkäsi minut.
Näin Isä Jumalan vihaisena isänä, johon ei voinut luottaa.
En tiennyt, mitä Hän odottaa minulta. "Kerro, mitä haluat minusta.
Sano, mitä odotat, Isä Jumala, niin minä teen sen."
Koin, että Hän oli valtavan etäinen. En tiennyt, miten olla Hänelle mieleen.
Minun piti tutkia Raamattua. Minun piti käydä läpi Kol. 1:26―27: -
Kristus meissä -salaisuus. Kirkkauden toivo.
Minun piti käydä läpi 1. Kor. 3.
1. Kor. 3:16: -
"Ettekö tiedä, että te olette Jumalan temppeli -
ja että Jumalan Henki asuu teissä?" 1. Kor. 3:16.
Olen Jumalan temppeli. Jumalan Henki asuu minussa.
Aloin ajatella: "En voi olla läpimätä, jos Jumalan Henki asuu minussa."
Ei väliä, mitä mieleni kertoo minulle tai mitä elämäni on kertonut, -
ei väliä, mitä oma isäni on sanonut minulle, -
Jumalan silmissä minun täytyy olla riittävän hyvä, -
koska olen Jumalan temppeli ja Pyhä Henki asuu minussa.
Aloin ajatella sitä, ja sisälläni käynnistyi ristiriita.
"Kristus on minussa, kirkkauden toivo, -
ja Jumalan Henki asuu minussa.
Rakastan Jumalaa sydämestäni. En oikein vielä luota Isään.
Mutta kaipa kelpaan jollain lailla, kun Hän kerran asuu sisälläni."
Siirryin lukemaan 1. Kor. 6:19:n.
Kolmen luvun päähän.
"Vai ettekö tiedä, että teidän ruumiinne on Pyhän Hengen temppeli,
[...] ja jonka te olette saaneet Jumalalta, ja ettette ole itsenne omat?
Sillä te olette kalliisti ostetut."
Se kolahti. "Hän on ostanut minut, joten Hänen täytyy haluta minut."
Olette kalliisti ostetut. Se kirkastaa Jumalaa.
Tämä alkoi jyllätä mielessäni. Se oli aluksi hämmentävää.
Ajattelin, että Uusi testamentti on täynnä ristiriitaisuuksia.
Miten muuten voisin tuntea ja ajatella näin hylkäämisestä?
Uskoin, etten ollut riittävän hyvä. Ettei Jumala voisi käyttää minua.
Siihen kaikki lopulta törmäsi.
Rakastin Jeesusta. Rakastin Isä Jumalaa, vaikken luottanut Häneen.
Pelkäsin Häntä. En tuntenut Häntä.
Uskoin, että Jeesus rakastaa minua, mutta Jumala on se vihainen osapuoli.
Mietin aina, miten voisin miellyttää Häntä.
Muistan teini-ikäisenä erään ylistyshetken.
Sanoin: "En usko, että kelpaan Sinulle. Että voit ikinä käyttää minua.
En ole sen arvoinen, että voisin olla osa perhettäsi."
Minulla oli tällaisia ristiriitoja ja ajatuksia.
En uskonut, että menestyisin.
Ajattelin, että menestyisin itsessäni, mutten tiennyt, mitä Jumala halusi.
Siihen liittyi pelkoa.
Sitten luin raamatunkohtia, kuten Ef. 5.
Ef. 5:8―9.
Jakeessa 8 sanotaan: -
"Ennen te olitte pimeys, mutta nyt te olette valkeus Herrassa.
[...] hyvyys ja vanhurskaus ja totuus on valkeuden hedelmä ―
ja tutkikaa, mikä on otollista Herralle."
Jae 8: "Ennen te olitte pimeys, mutta nyt te olette valkeus".
Aloin tutkia: "Onko sisimpäni sellainen? Onko siellä valkeus?"
Se alkoi vaikuttaa mieleeni ja ajatte- luuni. "Ehkä Jumala rakastaa minua.
Ehkä Hänellä on elämäni varalle suunnitelma.
Ehkä minun pitäisi alkaa ajatella uudella tavalla itsestäni.
Jos taivaallinen Isäni ei hylkää minua, kuten isäni maan päällä hylkäsi, -
ehkä minun pitäisi ajatella Hänestä eri tavalla."
Lukee: "Jumala rakasti maailmaa niin että antoi ainoan Poikansa."
Sitä alkaa ajatella: "Niin, kyllä Hän maailmaa rakastaa mutta ei minua."
Tai: "Yleisesti Hän rakastaa. Pääset taivaaseen, mutta Hän ei pidä sinusta"
Sitä alkaa ajatella näin.
Ja muita raamatunpaikkoja. Ef. 1:3.
Luin sen. Huomaa, mitä sanon.
En kuullut näistä saarnoja. Luin itse Raamattua ja tutkin sitä itsekseni.
Luin kohtia, kuten Ef. 1:3:n.
Kukaan ei kertonut minulle näistä. Opettelin ne kaikki itse.
"Ylistetty olkoon meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen Jumala ja Isä, -
joka on siunannut meitä taivaallisissa -
kaikella hengellisellä siunauksella Kristuksessa, niinkuin hän -
ennen maailman perustamista oli hänessä valinnut meidät [...] -
edeltäpäin määräten meidät lapseuteen, hänen yhteyteensä -
Jeesuksen Kristuksen kautta".
Että Isä Jumala on siunannut minua kaikella hengellisellä siunauksella.
Että Hän antoi Jeesuksen, jotta Hän voi ottaa minut lapsekseen.
Että minusta voi tulla yksi Hänen lapsistaan.
Se hämmästytti minua.
Koin, ettei kukaan halunnut minua. Koin, ettei minulla ollut enää perhettä.
Meillä oli perhe siihen asti, kun isä ja äiti erosivat. Äiti, isä ja neljä lasta.
Kävimme telttaretkillä, merellä, järvillä.
Pystytimme teltan. Purimme teltan.
Isä opetti minut purjehtimaan pienellä purjejollalla. Mikä sen nimi olikaan..?
Se oli Sunfish.
Se oli kuin lainelauta, jossa oli purje.
Hienoja muistoja. Mutta kun isä sanoi ottavansa eron äidistä ja lapsista, -
perheeni oli yhtäkkiä poissa.
Perheeni oli hajonnut. Tunsin itseni orvoksi.
Pohdin, miten paljon asia on minun vikani ja syyni.
Vasta vuosien päästä tajusin, että ongelma oli kahden aikuisen välinen.
Yksi lapsi, neljä lasta, kymmenen lasta, sama se: -
äiti ja isä olisivat eronneet joka tapauksessa.
Kesti vuosia tajuta, että kyse oli kahden aikuisen, ei lasten, ongelma.
Minun piti tulla omien ajatusteni päähän.
Piti ajatella Jumalan elämää minussa.
Piti uskoa ja käydä läpi prosessi, -
että uskoin sitä, mitä Jumala sanoo minusta, enemmän kuin sitä, -
millaisten ajatusten kanssa olin varttunut. Luin ajatuksia, -
kuten sen, että Isä Jumala oli ottanut minut lapsekseen.
Ja Room. 5:1: "Koska me siis olemme uskosta vanhurskaiksi tulleet, -
niin meillä on rauha Jumalan kanssa -
meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen kautta".
Vanhurskautettu uskosta, meillä on rauha Jumalan kanssa.
Minun piti antaa sen upota sisään ja kelata sitä mielessäni yhä uudelleen.
Minulla on rauha Jumalan kanssa. Pysyn armossa.
Armo riippuu täysin toisesta henkilöstä. Se on Jumalan lahja.
Jos sinulla on lemmikki, rakastat sitä.
Lemmikki ei tee mitään rakkautesi eteen. Olet antanut sille sydämesi.
Kun rakastat ystävää, puolisoa, lapsiasi tai lapsenlapsiasi, -
he eivät tee mitään ansaitakseen sen. Sydämelläsi on rakastaa heitä, -
hyväksyä heidät, vaalia heitä, pitää heistä huolta.
Aloin ymmärtää, että Isä Jumala on sellainen. Luin: "Jumala on rakkaus".
Aluksi se hämmensi: ajattelin, että Hän hylkää minut vaikka pelastikin.
Aloin tajuta: "Ei. Hänessä on armo." Room. 5:1: -
meidät on tehty vanhurskaiksi uskosta ja meillä on rauha Jumalan kanssa -
Jeesuksen kautta, ja meillä on pääsy armoon, jossa olemme. Room. 5:1―2.
Aloin ajatella, muuttaa ajatusmaailmaani ja omaksua sen, -
että ehkä Herra pelasti minut, rakastaa minua ja jopa pitää minusta.
Ehkä Hänellä on suunnitelma minulle.
Tässä sarjassa puhun siitä, miten voittaa ajatukset, -
jotka rajoittavat meitä -
ja lamaannuttavat meitä elämässämme.
Ne aiheuttavat ristiriitaisia itseinhon ja oman arvottomuuden ajatuksia -
sekä masennusta ja muuta.
Miten ne voi voittaa?
En nyt toista kenenkään saarnaa. Nämä ovat jakeita, jotka löysin itse.
Jakeet olivat ristiriidassa sen kanssa, mitä uskoin.
Se on avain. Ja se luo ilmapiirin kolmelle seuraavalle jaksolle.
Tulee hetki, jolloin täytyy uskoa Raamattuun ja rauhaan hengessäsi -
enemmän kuin siihen, minkä kanssa on varttunut.
Enemmän kuin siihen, mitä isä tai äiti sanoi tai mitä kulttuuri sanoo sinulle.
Palvelin keskiviikkoillan kokouksessa eräässä seurakunnassa.
Siellä oli 1 200―1 500 ihmistä.
Herra antoi minulle sanan eräästä naisesta: -
"Hän tuli tänä iltana tänne odottaen sanaa minulta.
Hän on sanonut, että ellei hän saa sitä, hän tappaa itsensä."
Herra sanoi minulle sen. Tartuin siihen heti. Herra sanoi: "Kun hän oli pieni, -
äiti sanoi: 'Et ole nätti etkä fiksu. Sinusta ei luultavasti tule mitään.
Hanki siis rikas aviomies.'"
Hullua äidiltä sanoa sellaista 10―12-vuotiaalle tytölle!
Isä sanoi, että tyttö uskoi äidin sanat totuutena.
"En ole nätti enkä fiksu. Minusta ei todennäköisesti tule mitään."
Hän lakkasi rakastamasta itseään.
Hänellä oli ongelmallinen puberteetti-ikä. Ei arvostanut itseään.
Hän alkoi inhota itseään ja lannistua.
Se johti toivottomuuteen, masennukseen ja itsemurhayrityksiin.
Sanoin sen kaiken sinä iltana ja lausuin rukouksen.
Seuraavalla viikolla olin seura- kunnassa. En palvellut, olin aulassa.
Eräs nainen tuli sanomaan: "Minä olin tuo nainen.
Sanoin, että ellei Jumala puhu minulle, tapan itseni."
Hän näytti käsivarsiaan edellisistä itsemurhayrityksistä.
Hän oli viillellyt ranteitaan.
Sen tiedonsanan jälkeen itsemurha-ajatuksia ei ollut ollut.
Päätän tämän jakson rukouksella. Ensi kerralla puhun siitä, -
miten omaksua Jumalan ajatukset omikseen. Rukoillaan kuitenkin.
Isä, Jeesuksen nimessä, ojenna kätesi ja kosketa niitä, jotka kamppailevat.
Suo heidän tietää, että on olemassa rauha, päätepiste, eheytyminen.
Kiitos, että teet sen, Isä. Jeesuksen nimessä. Kiitos, Isä.
Seuraavaan jaksoon, jossa puhumme voittamisesta!
Hei! Olen John Fenn. On etuoikeus tulla luoksenne Taivas TV7:n kautta.
Olen tuntenut kanavan vuosia. Olemme lujittaneet työyhteyttämme.
Olen ylpeä siitä, miten TV7 tuo pelastusta ja parantumista Suomeen, -
Ruotsiin, Viroon ja kaikkialle.
Jos minun tavoin rakastat TV7:ää ja haluat tavoittaa ihmisiä kaikkialla, -
soita TV7:n tukipuhelimeen -
tai anna lahjoitus tilille, niin voit olla mukana siunaamassa TV7:ää.
Kiitos, että yhdessä kanssani siunaat tätä upeaa työtä. Jumalan siunausta!
Suomennos: Marianne Tenetz