Tervetuloa Jerusalem studioon!
Yhdysvaltain ulkoministeri Antony Blin- ken vieraili viime viikolla Israelissa -
toistamiseen Joe Bidenin kauden aikana.
Edellisestä vierailusta Jerusalemiin oli kulunut 10 kk.
Tuolloin hän yritti saada aikaan tulitaukoa Israelin ja Hamasin välille -
Egyptin välityksellä.
Nyt hän juhlisti arabimaiden hyväksyntää Israelia kohtaan -
aina Persianlahdelta Pohjois-Afrikkaan.
Miten tämä vaikuttaa Jerusalemin ja Ramallahin väliseen rauhanprosessiin,
jääkö tilanne paikoilleen?
Elämä voi jatkua ennallaan tai toi- saalta aloitetaanko prosessi jälleen -
Lähi-idän vakauden takaamiseksi?
Mukana studiossa on eläköitynyt eversti tr. Eran Lerman, -
joka on TV7 Lähi-idän ajankohtais- ja Suurvallat pelissä-ohjelmien juontaja, -
Jerusalemin strategisen instituutin varapuheenjohtaja -
sekä Jerusalem Strategic Tribunen päätoimittaja.
Listaa voisi jatkaa loputtomiin. Hienoa saada teidät vieraaksi.
Tervetuloa myös TV7 toimittaja -
ja mm. Suurvallat pelissä-ohjelman juontaja herra Amir Oren.
Amir, aloitetaan kysymysmerkistä.
Miksi poliittinen prosessi on ollut jäissä näin pitkään?
Kaikki kuitenkin tietävät, että tämä ainutlaatuinen haaste -
tulee ratkaista tavalla tai toisella.
Israelissa ajatellaan, -
että v. 1993 alkanut Oslon prosessi, -
joka ajoittui n. 20 kk onnistuneen Madridin konferenssin jälkeen, -
johon osallistui enemmistö Lähi-idän maista Palestiinaa lukuunottamatta, -
joka osallistui yhdessä Jordanian kanssa, -
eli kaikki muut Israelin naapurimaat osallistuivat siihen, -
että Oslon prosessi epäonnistui -
eikä sen uusiutuminen näytä mahdolliselta.
Tällä ajattelulla ei ole faktapohjaa todellisuudessa, -
mutta se vaikuttaa silti maan sisäpolitiikkaan.
Prosessin uudelleen käynnistäminen vaatisi ulkopuolelta tulevan aloitteen.
Mikään Israelin hallitus etenkään nykyinen virkaatekevä hallitus, -
joka ei voi tehdä aloitetta mihinkään suuntaan, -
ei tule tekemään aloitetta tässä asiassa.
Jos joku arabihallitus herättäisi uudelleen vuoden 2002 -
arabien, saudien tai kuningas Abdullahin aloitteen, -
näkisimme, miten Israelin hallitus siihen reagoisi.
Pääministeri Sharon teki aloitteen -
vetäytymällä Gazasta, -
vastauksena presidentti Bushin aloitteeseen -
tunnustaa Palestiinan valtio, mikäli sellainen muodostettaisiin.
Pääministeri Olmert seurasi perässä.
Hän oli suunnitellut samankaltaista vetäytymistä Länsirannalta.
Libanonin sodan takia hän ei kuitenkaan onnistunut siinä.
Viimeisten 12 vuoden aikana Israel ei ole tehny asiassa aloitteita.
Myöskään palestiinalaiset eivät ole olleet halukkaita näyttämään -
Israelin väestölle, ei niinkään johtajille, -
että neuvottelujen aloittaminen uudelleen on Israelin etu.
Tr. Lerman?
Viimeisin vakava yritys oli 2013-2014.
Voimme antaa erilaisia arvioita amerikkalaisten toiminnasta siinä.
Aloitetta johti Yhdysvaltain silloinen ulkoministeri John Kerry.
Se päättyi epäonnistumiseen.
Se ei kuitenkaan johtunut siitä, -
että pääministeri Netanjahu suhtautui asiaan kielteisesti, -
vaan siitä, että presidentti Mahmud Abbas -
lupasi Obamalle vastauksen amerikkalaisten aloitteeseen -
maaliskuussa 2014 eikä koskaan antanut sitä. Hän vain katosi.
Syy on mielenkiintoinen, koska se voi antaa osviittaa tulevasta.
Tuohon aikaan hänen vaikutusvaltaisin neuvonantajansa -
edesmennyt Saed Barakat sanoi hänelle, -
että hänellä on Harvardin neuvotteluteorian mukainen 'batna' -
eli parempi vaihtoehto sopimuksen neuvottelemiselle, -
mikä oli Israelin kansainvälinen eristäminen.
Hamasin tavoin hän ei halunnut palata Arafatin aloittamaan väkivaltaan -
edellisellä vuosikymmenellä.
Hän ymmärtää valtatasapainon eikä halua taas ottaa yhteen IDF:n kanssa.
Hän kuitenkin uskoi voivansa eristää Israelin -
kansainvälisesti -
ja hyödyntää sitä aseena neuvotteluissa -
ja saada siten vahvemman aseman.
Vuoden kuluttua tämä kuitenkin osui häntä omaan nilkkaan.
Nyt tästä päätöksestä on kulunut 8 vuotta.
Israel on nyt kansainvälisen politiikan keskiössä enemmän kuin koskaan.
Israelin pääministeri toimii sovitte- lijana Venäjän ja Ukrainan välillä.
Tätä ei ole koskaan ennen tapahtunut.
Arabimaiden ulkoministerit tapasivat Ben Gurionin haudan lähellä.
He osoittivat olevansa Israelin kanssa samaa mieltä ydinkysymyksistä.
Israel toimii sovittelijana Persianlahden valtioiden -
ja Yhdysvaltojen välillä öljyn hinnasta.
Tämä on ennenkuulumatonta.
Myös Turkki yrittää lämmitellä suhteita.
Palestiinalaiset ovat siis täysin epäonnistuneet tässä.
Abbasin iän ja poliittisen aseman huomioiden, -
en ole varma, onko hän kykenevä myöntämään, -
että hän seurasi väärää neuvoa ja hänen tulisi palata -
etsimään toista vaihtoehtoa sopimukselle.
Hänen odotuksensa eivät mahdollista minkäälaista sopimusta -
samoin kuin eivät israelilaistenkaan. Hän ei edes halua sitä.
Varmaankin tulee odottaa seuraavan sukupolven palestiinalaisjohtajia.
Näkyykö tämä palestiinalaisten johtajien irtaantumisena -
geostrategisesta ymmärryksestä Israelin kansainvälisestä asemasta?
Ja toisaalta kuten jo totesin, sen jälkeen, kun Abbas katosi -
eikä vastannut Yhdysvaltojen aloitteeseen, -
alkoi eräänlainen yksinäinen intifada.
Ihmiset alkoivat tehdä erillisiä iskuja -
Israelin siviilejä ja sotilaita vastaan.
Ramallahin johto ei tukenut tätä, -
eikä se pystynyt hallitsemaan tilannetta.
Länsirannan taloudellinen tilanne -
ja poliittiset pyrkimykset liittyvät hieman toisiinsa.
Nämä eivät kumoa toisiaan.
Vaikka 2 miljoonaa palestiinalaista olisi tyytyväisiä, -
etenkin jos verrataan muuhun arabimaailmaan, jonka tilanne on -
lähes kaikkia muita parempi, -
esim. Syyrian ja Irakin pakolaiset, -
on kuitenkin aina olemassa sitkeä aseellinen vähemmistö, -
jolla on omat kansalliset, -
uskonnolliset tai joskus henkilökohtaiset syynsä -
ryhtyä puukotus- tai yliajoiskuihin.
Israelilaisia kohteita on helppo löytää.
Suurempi ogelma on, -
että aina on ollut olemassa arabien keskinäistä juonittelua, -
jo ennen Israelin valtion perustamista.
Vuonna 1948 kaksi arabivaltiota -
Egypti ja Jordanian hashemiitti-kuningaskunta -
eivät edistäneeet Palestiinan valtion perustamista Israelin rinnalle -
tai Israelin tuhoamista sen tieltä.
He yrittivät vallata brittimandaatin alaisen Palestiinan alueita itselleen.
Myöhemmin palestiinalaiskysymys jätti arabivaltiot panttivangeikseen.
Nyt tilanne on toinen.
Arabimaiden kesken on niin paljon muita ongelmia, -
jotka ohittavat palestiinalaiskysymyksen.
Israelilla on rauhansopimukset Egyptin, Jordanian ja muiden -
Persianlahden ja Pohjois-Afrikan maiden kanssa, -
joiden kanssa Israel ei ollut sodassa, mutta uudisti suhteitaan -
etenkin Oslon rauhanprosessin jälkeen.
Kuitenkin joskus tulevaisuudessa -
palestiinalaiskysymys tulee ratkaista.
Sitä ei sivuuteta iänkaiken.
Kysymys kuuluu, mikä on poliittisesti ja kansainvälisesti paras aika -
prosessin uudelleen aloittamiselle?
Johtuuko tämä demograafisista syistä vai jostain muusta?
Israelilla ei selvästikään ole aikomusta vallata alueita, -
jotka ovat palestiinalaishallinnon tai Hamasin hallinnassa.
On olemassa tietty poliittinen realiteetti.
Se ei ole vielä muodostanut virallista valtiota.
Osittain se johtuu siitä, että palestiinalaiset hylkäsivät -
alkuperäisen suunnitelman tärkeän osan.
Suunnitelma koostui kolmesta vai- heesta: Ensimmäinen on tulitauko -
ja toinen on Palestiinan valtio väliaikaisilla rajoilla, -
minkä ihmiset usein unohtavat.
Se on palestiinalaisten painajainen, -
koska Lähi-idässä väliaikaisista asioista tulee usein pysyviä.
Jos he olisivat olleet halukkaita ymmärtämään, -
että tulevan Palestiinan valtion rajat eivät perustu -
4.6.1967 määritelmiin, joissa 1,8 prosenttia maa-aluiesta -
jaetaan päikseen.
Jos he eivät ajattelisi näin, asia voitaisiin saada taas liikkeelle.
Abbasilla ei selvästi ole poliittista tahtoa tähän.
Israelin itsenäisyyden ensimmäisenä vuonna -
meillä oli nk. Israelin väliaikaishallitus.
Vasta ensimmäisten parlamenttivaalien jälkeen -
sama pääministeri Ben-Gurion perusti virallisen hallituksen.
Rajat olivat tuolloin väliaikaiset ja ovat sitä edelleen.
Jaamme osittaisen rajan Jordanian kanssa.
Jonain päivänä heidän Länsirannaksi nimittämänsä alue -
voi muuttaa asemaansa.
Toinen kansainvälinen raja on Egyptin kanssa.
Tätä voidaan tietysti verrata maailman eri kolkkiin kuten Yhdysvaltoihin.
Keskitytään hetkeksi käytännön tilanteeseen Lähi-idässä.
Vuosi sitten eräs ystäväni julisti innokkaasti aikeistaan -
ryhtyä lääkäriksi.
Vasta myöhemmin minulle ja ystävilleni selvisi, -
ettei hän ollutkaan ollut täysin rehellinen taustastaan -
eikä hän ollut valmis tekemään vaadittavaa työtä -
tuon tavoitteen saavuttamiseksi.
Useita vuosia sitten kävin pitkän keskustelun -
palestiinalaishallinnon entisen pääministerin, -
tr. Salam Fayyadin kanssa.
Hänet tunnettiin hyvin viisaana ja kykenevänä henkilönä, -
joka halusi parantaa kanssaihmistensä elinoloja -
palestiinalaishallinnon alaisuudessa olevilla eri alueilla.
Kysyin häneltä, miksi kaikkia tarvittavia vaiheita ei toteuteta, -
jotta saavutettaisiin Palestiinan valtio.
Hänellä ei ollut tähän kunnollista vastausta, -
enemmänkin valituksia, joita en jaa julkisesti.
Herra Oren, käytännössä ei ole mitään prosessia, joka johtaisi valtioon.
He levittävät ajatusta, joka voi jonain päivänä toteutua.
Sille ei ole tarvittavaa taloudellista pohjaa, -
koska suurin osa perustuu ulkomaiselle rahoitukselle.
Turvallisuusjärjestelmä on EUCOP:in toteuttama.
Sitä johtaa Eurooppa mm. Kanadan ja muiden maiden avustuksella.
Tavoite on rakentaa käytännön lainvalvontajärjestelmä, -
jonka avulla lain noudattamista voidaan valvoa ja ylläpitää.
Lisäksi kaikki nämä yksilöt yrittävät -
konkreettisesti ratkaista näitä ongelmia.
He ovat turhautuneita, koska he eivät pysty löytämään ratkaisuja.
Mitä asialle ollaan tekemässä?
Israel on aina ollut demokratian kannattaja.
Demokraattiset arabivaltiot haluaisivat tietysti rauhaa Israelin kanssa -
ja Lähi-idän tilanne olisi parempi.
Parhaimmat suhteet meillä on Egyptin presidentti el-Sisin -
sekä Jordanian kuningas Abdullah II:n kanssa.
Häntä ei lasketa maailman viiden parhaan demokraatin joukkoon.
Lähi-idän todellisen tilanteen takia -
on parempi, että he ovat vallassa, -
kuin jos valtaan tulisi demokraattisesti yhden kerran valittu henkilö.
Nimittäin seuraavalla kerralla -
Mursi tai joku toinen johtaja olisi muuttunut autokraattiseksi.
Yksi syy on, että palestiinalaiset ovat-
ironisesti demokraattisempia.
Siksi yleinen mielipide -
ja puolueiden näkemykset on se, mitä näemme.
Eli Abbas ei siis halua -
tehdä kipeitä päätöksiä.
Yleistän nyt arabikulttuuria.
Tiedän todellisuuden olevan paljon monipuolisempi.
Yleisesti arabikulttuurissa kasvojen säilyttäminen on erittäin tärkeää.
Jos suostut 98%:iin vastapuolen vaatimuksista, -
olet petturi, koska annoit periksi kaksi prosenttia.
On parempi olla jatkuvassa limbossa.
Et ole vielä perillä, mutta et ole myöskään luovuttanut.
Toisaalta Anwar Saddat halusi Israelin edes teoriassa lupaavan -
vetäytyvänsä Siinailta kokonaan 5-10 vuoden kuluessa, -
eli aloittaa tämä prosessi, mutta julistaa sen olevan lopullinen tavoite.
Jos näin olisi käynyt, hän ei luulta- vasti olisi ryhtynyt Jom Kippur-sotaan.
Tärkeää on julistettu tavoite.
Siksi Abbasin ei kannata sanoa -
sopineensa Israelin kanssa yhteisestä rajasta, -
joka olisi käsittämätöntä mm. Israelin uudisasukkaille.
Palestiinan presidentille se tarkoittaisi, -
että hän voi saada vain 22% alueista, jotka sillä oli ennen v. 1948.
Perinnöksi hänen on parempi jättää toive siitä, että joskus tulevaisuudessa
Palestiinan valtio on suurempi.
Tällä erää hän tyytyy vallitsevaan tilaan.
Se on tietysti yksi ajatussuunta.
Toinen näkemys on, ettei Abbas tar- vitse kaikkien palestiianaisten tukea, -
vaan niiden heimojen ja sukujen tuen, jotka hallitsevat eri alueita.
Näin hän voisi kerätä lisää valtaa, -
ja siten vaikuttaa päätöksentekoon tavallisesta väestöstä huolimatta.
Miksi tähän kannattaisi ryhtyä?
Koska arabiyhteiskunta ei ole länsimainen.
Niin, mutta jos hänen täytyy tukahduttaa kapina -
hänen tekemiään myönnytyksiään vastaan, se ei riitä hänelle.
Tohtori Lerman?
Olen samaa mieltä. Hänen ei kannata ottaa riskiä -
antamalla Israelille merkittäviä myönnytyksiä.
Vaikkakin Israelin vasemmisto heräisi ihmeen kaupalla henkiin kuolleista, -
sen jälkeen kun Oslon sopimus tappoi sen.
Oslon sopimuksessa ei kuitenkaan julistettu Palestiinan valtiota.
Ei, mutta Arafatin valinta neuvottelu- kumppaniksi oli heille kuolonisku.
Vuoden -92 parlamentissa 56 paikkaa pitäneet puolueet -
ovat vuosien aikana vähentyneet neljännekseen tästä, -
tai joskus jopa vähemmän.
Näin on Israelin puolella.
Palestiinalaisten ydinammattilaisia ovat esim. Salam Fayyad taloudessa -
ja Faraj turvallisuudessa.
He tietävät erittäin hyvin, ettei heillä tällä hetkellä ole -
valtion ylläpitämiseen vaadittavia resursseja.
Salam Fayyadilla oli hieno suunnitelma itsenäistymiselle.
Siitä puuttui kuitenkin yksi asia.
Se ei sisältänyt palestiinalaisten valuuttajärjestelmää.
Se voi olla Jordanian dinaari tai Israelin shekeli.
Jopa Gazan Hamas maksaa sotilailleen -
Israelin shekeleillä.
Se on käypää valuuttaa.
Turvallisuuden näkökulmasta he tietävät erittäin hyvin, -
että ilman IDF:n yöpartioita, joita vastaan he protestoivat äänekkäästi, -
vakauden ylläpitäminen Länsirannalla olisi mahdotonta.
Tällä hetkellä siis konfliktin hallinta on tehokkaampi keino -
molemmille osapuolille.
Tulevaisuudessa Lähi-idän tilanne voi muuttua, -
jos Iranin haaste torjutaan tehokkaasti -
ja Lähi-itää hallitsevat Israelin kumppanit.
Tämä ei kuitenkaan ole tilanne nyt.
Mainitsit alustuksessasi Negevin konferenssin, -
jossa Blinken, Israelin ulkoministeri Lapid ja heidän arabikollegansa -
juhlistivat uutta amerikkalais-israelilais-arabirintamaa -
Irania vastaan.
Se kuitenkin jäi terrori-iskun varjoon.
Isku tapahtui Israelissa Hadeiran kaupungissa -
ja sen toteutti kaksi ISIS-soturia.
Yhtäkkiä tilanne sai uuden näkökulman.
Ensinnäkin Israel, Yhdysvallat ja Iran vastustavat ISIS-järjestöä.
Tässä asiassa Israel on siis Iranin suora liittolainen, -
vaikka ne ovat arkkivihollisia.
ISIS:in näkökulmasta se oli sissihyökkäys, -
koska he valitsivat tietyt kohteet.
He olisivat voineet tappaa paljon siviilejä.
Tottakai, he halusivat ottaa konekiväärit rajavartiolaitokselta.
ISIS ei kuitenkaan edistä palestiinalaisten agendaa.
Se haluaa päästä eroon kaikista: Israelista, länsimaista.
Tänään he iskivät Hadeiraan, huomenna koko maailmaan.
Se ei kuitenkaan ole Hamas, Fatah tai palestiinalainen islamlainen jihad.
Abbas isännöi yhtäkkiä vain jordanialaisia vieraitaan.
He ovat tietysti arvostettuja vieraita.
Hän vastaanottaa vain jordanialaisia, -
jotka kilpailevat Jerusalemin pyhien paikkojen hallinnasta.
On kuitenkin yksi ratkaisematon kysymys.
Presidentti Clintonin kaudella Camp Davidissa -
ulkoministeri Shlomo Ben Avi ja muut -
esittivät ehdotuksiaan Jerusalemin temppelivuoresta, -
kuka hallitsisi mitäkin kolmea tasoa.
Ja mikä jää Jumalan hallintaan.
Kyllä, jumalallinen hallintavalta.
Jordania kuitenkin väittää olevansa pyhien paikkojen suojelija, -
eivät palestiinalaiset.
Ehkä saudit, marokkolaiset tai monarkit.
Tilanne on niin monimutkainen, etteivät osapuolet halua muutosta.
He eivät halua astua tähän käärmeen pesään.
Muistetaan, että tämä kauhea terrori-isku, -
jonka toteutti kaksi ISIS-jäsentä, -
tapahtui samalla viikolla, kun Yahya Sinwarin veli, -
joka kuului Siinain niemimaan ISIS-osastoon, -
sai surmansa egyptiläisten operaatiossa.
Tätä ei korostettu, mutta se osoittaa kykyä hallita palestiinalaisia -
johdon näkökulmasta -
on se sitten Hamas, islamilainen jihad tai Fatah ja sen lukuisat liittolaiset.
On historiallinen epäonni, että Oslon sopimuksen ensimmäiset 10 vuotta, -
mukana oli Arafat eikä Abbas.
Abbas on maltillisempi, vaikkei ehkä Israelin mielestä tarpeeksi.
Arafat oli kuitenkin Lähi-idän ainoa johtaja, -
joka rikkoi Oslon prosessin.
Tr. Lerman, viimeinen lause?
Uskon, että ratkaisu on mahdollinen.
Sitä voidaan ylläpitää.
Palestiinalaisten tulee kuitenkin ymmärtää, että Palestiinan valtiota -
ei perusteta heidän ehdoillaan.
Se tulee olemaan ruma, monimutkainen kompromissi, -
mistä ei olla vielä neuvoteltu.
Tämä on totta.
Joudutaan tekemään suuria myönny- tyksiä, joiden on tultava ulkopuolelta.
Paikalliset tahot eivät kykene tähän.
Aikamme on lopussa.
Toivottavasti pystymme ensi kerralla esittämään ratkaisun.
Kiitos tr. Lerman ja herra Oren!
Kiitos katsojillekin, nähdään ensi kerralla!
Suomennos: Sonja Valtanen