Tere tulemast saatesse!
President Erdogani ajal
on Türgi muutnud oma globaalset positsioneerimissüsteemi
kahel märkimisväärsel ja kohati kattuval moel.
NSVL ambitsioonide piiramiseks loodud NATO liikmena
on Türgi distantseerunud USAst ja EL-ist ning lähenenud Venemaale.
Regiooni riigina on Lähis-Idas, Vahemerel, Kaukasusel ja Balkanil
võetud omaks ennetav suund.
Kas need on ettevõtmised või seiklused?
Kas ta peaks jääma pigem oma varasema poliitika juurde?
Vestlusringis on Yusuf Erim,
Türgi rahvusahelise kanali TRT World toimetaja Istanbulist.
Dr Hay Eytan Cohen Janarocak,
teadlane Jeruusalemma Strateegia- ja Julgeolekuinstituudist
ja Tel Avivi Ülikoolist.
Stuudios on minuga TV7 analüütik Amir Oren.
Sukeldume otse päeva teemasse.
Kas räägiksid meile viimastest arengutest
Türgi regionaalse ja globaalse positsiooni teemal.
Esmalt tuleb mainida maavärinale järgnenud humanitaarkriisi.
Sellega kaasnes rohkelt inimohvreid.
Loodetavasti Türgi toibub
ja suudab hoolitseda nii vigastatute
kui hävingu tagajärgede eest.
Mis puudutab Türgi globaalpoliitikat,
siis kui jälgida minevikku, võib öelda,
et Türgi oli aastaid reageerival kaitsepositsioonil.
Põhjuseks oli hirm NSVL-i suhtes külma sõja ajal.
Ja kuigi Türgi tungis 1974. a Küprosele,
johtus see sellest, et Kreekat valitses hunta,
mille eesotsas olid kindralid.
Erdogani ajal on see kõik muutunud.
Ta on olnud võimul juba 18 aastat.
Esmalt peaministrina ja nüüd presidendina.
Kui jälgida kogu piirkonda,
siis seame vaatluse meretermineisse.
Näeme Vahemerd, Musta merd ja Kaspia merd.
Võime näha balkanlasi Lõuna-Kaukasusel ja Levanti.
Kõikjal on Türgi läkitatud tundlaid,
vägagi ennetavas tegevuses.
Isegi Bulgaaria pidi Türgile piire meelde tuletama,
kui Erdogan loetles mitmeid linnu, mis olid varem osmanite võimu all,
kuid ei asu enam Türgi territooriumil.
Ta mainis Bulgaaria linna vaimse Türgi osana.
See räägib Suur-Türgi nägemusest või ambitsioonidest.
Selle juured lähtuvad osmanite ajast.
Viimatine kriis on seotud Mägi-Karabahhiga.
Türgi aitab seal Azerbaidžani.
Käimas on ka kriis Kreekaga,
seoses Vahemere gaasivarudega.
Ta on ka Liibüas ja Süürias, kus Venemaale vastu seistakse.
Seda loetelu võiks jätkata lõputult.
Kuhu Istanbulist ka ei vaadataks, kus asub meie külaline Yusuf,
võib kõikjal näha vastasseise.
Hoope vahetavad ka Türgi ja Prantsuse presidendid.
Hr Erim, kui rääkida Türgi praegusest olukorrast,
siis kuidas toetab rahvas Türgi praegust suunda?
Pealinnast kuuleb üha rohkem toetavaid hääli
Vahemere idaosa ja Aserbaidžaani suhtes.
Samad hääled polnud Erdogani suhtes kuigi soosivad
vaid mõne kuu eest.
Samas kuuleme rohkesti pettumust USA-retoorika tõttu.
Ja ka seoses Iisraeliga.
Need hääled õhutavad muutma Türgi hoiakut nende maade suhtes.
Milliseid arenguid teie siin näete?
Esmalt on tähtis vahet teha,
mis on valitsuse suund ja mis on riigi suund.
Riigi suund on püsivam.
Valitsuste suunad muutuvad
valitsuste vahetudes.
Türgi riigi suund on kaitsta regiooni naabrite puutumatust.
Sest kui need mõranema hakkavad, järgneb Lähis-Idas "nakkushaigus".
See on Türgi jaoks riikliku julgeoleku küsimus.
Süüria oli Türgi jaoks riikliku julgeoleku küsimus.
Mõni teine Türgi valitsus oleks samad otsused teinud.
Kogu valitsuse poliitikat ei tuleks omistada vaid Erdoganile.
Nagu Lääs väidab, et ilma Erdoganita neid probleeme poleks.
See pole siiski nii.
Süüria olukord oleks sama, nagu ka asjad Mägi-Karabahhis.
See on riigi suund. Pole vahet, kes valitseb: AKP, MHP või CHP.
Kõik toetaksid Aserbaidžaani.
Liibüa olukord käib praegu rohkem valitsuse suuna alla.
Liibüa on pigem sõjaline uurimusretk.
See on väljaspool Türgi mugavustsooni.
20 aasta eest poleks Türgi suutnud sellist operatsiooni ette võtta.
Kasvav kaitsesektor, ja see, et Türgist on saanud ka droonijõud,
on andnud Erdoganile võimaluse hasartmänguks,
mis toob Türgile ilmselt kenad dividendid.
Ta kaitseb tugeva argumendi alusel Liibüa rahvusliku ühtsuse valitsust.
Nii suutis Türgi laiendada oma mereterritooriumi,
kui sõlmis eelmainitud valitsusega tähtsa erimajandusvööndi lepingu.
Mis puudutab Türgi suhteid Läänega - ta on olnud NATO liige 60-70 aastat.
Lääs on kirjutatud Türgi DNA-sse.
Ta võib aeg-ajalt ida poole pöörduda, kuid on sama palju ankrus ka läänes.
Ta pöördub itta alles siis, kui muutus seda pööret lubab.
Tema huvid on endiselt läänes.
Aga kui tal poleks häid suhteid Venemaa sarnase supervõimuga,
ning USA vaatleb Türgi-Venemaa suhet must-valgelt,
siis see pole Türgi nägemus.
Lähis-Ida ja Ida-Euroopa asjad pole enam must-valged.
Neil on ka mitmeid halle varjundeid.
Türgi-Venemaa suhtel on tähtis hall toon mõlema riigi jaoks.
Tõepoolest. Dr Yanarocak, kuidas teie seda näete?
Minu arusaamine Türgi positsioonist Aserbaidžaani suhtes
sarnaneb hr Erimiga riigi suuna osas,
kuid arvan, et see on seotud riigi sisepoliitikaga.
President Erdogan tegi liidu rahvusliku liikumisega.
Ta vajab kodumaal seda liitu.
Ajaloo ja geograafia tõttu on Türgi ja Armeenia rivaalid olnud.
Minu meelest kasutab Erdogan Mägi-Karabahhi selleks,
et eksitada rahva tähelepanu eemale koroonalt ja töötuselt.
Ja tema tõsistelt "peavaludelt".
Selles mõttes ajab ta väga agressiivset välispoliitikat.
Ta on aktiivne Vahemere idaosas.
Kreeklasi peetakse ajaloolisteks rivaalideks.
Kui vaatleme olukorda Prantsusmaaga,
seab Erdogan end kogu maailma moslemkonna kaitsjaks.
Erdogan muudab konflikti isiklikuks
Prantsusmaa asemel president Macroniga.
Erdogan loodab, et Macron kaotab valimised,
ja kui Élysée paleesse tuleb uus president,
normaliseerib Erdogan Prantsusmaaga suhted.
Mis puudutab Prantsusmaa-suhteid,
siis Prantsusmaa viimatine Türgi-vastane tegevus
on otsustav samm Türgi välispoliitika vastu.
Türgi Usuasjade Direktoraat
saadab igal aastal Prantsusmaale ja Saksamaale imaame.
Kui Prantsusmaa neid imaame riiki ei lubaks,
annaks ta sellega eeskuju teistele EL riikidele.
See viiks doominoefektini, mis tekitaks Ankaras tõsist peavalu.
Tänu usuasjade direktoraadile
on Ankaral suur mõju mujal maailmas elavatele türklastele.
See on sügavale juurdunud.
See, mida täna näeme, on vaid jäämäe tipp.
Hr Erim, kuidas vastate?
Türgi ja Prantsusmaa vahelises tülis on tegemist ka muuga
kui vaid paari imaami pahandamisega.
Eriti Põhja-Aafrikas on Türgi vaikselt veeremas aladele,
mida tuntakse Prantsusmaa koloniaalaja tagahoovidena.
Eriti Liibüas ja Maghrebis ehk Põhja-Aafrika regioonis
kohtub Türgi piirkonna juhtidega,
parandab suhteid Alžeerias ja Tuneesias,
mis on endised Prantsusmaa alad.
Türgi pakub neile Aafrika juhtidele ja rahvastele palju enamat.
Ta ei kasuta üksnes nende loodusvaru. Ta pakub haridust
ning sümmeetrilisi suhteid ja kaubavahetusvõimalusi.
Paljud Aafrika riigid on väsinud praeguse seisuga.
Macron ei taha olla Prantsuse juht, kelle ajal kaotatakse Põhja-Aafrika.
See on Prantsusmaa jaoks tähtis "rahakogumispõrsas".
Erdogani samm muuta Türgi kohalolu ja mõju käegakatsutavaks
Prantsuse endistel monopolaladel on Pariisi ehmatanud.
Macron püüab leida võimalusi Erdoganile nähvamiseks.
Ta püüab seada komistuskive ja aeglustada Türgi tempot
üha sügavamale Aafrikasse sirutumisel.
Dr Yanarocak, kuidas vastate?
Olen hr Erimiga nõus.
Võitlus käib Liibüas, Liibanonis ja Vahemere idaosas.
Pole saladus, et maadel on vastakad huvid.
Olen nõus, kuid minu meelest on Erdogani jaoks hetkel tähtsaim
Euroopas elavate türklasteni jõudmine.
Hr Oren? - Siin on kaks erinevat teemat.
Üks on religioon ja teine on strateegia.
Mõju on võimatu vältida
ja seetõttu on türklased õigustatult solvunud,
et Prantsusmaa ja teised riigid pole lasknud Türgit EL-i,
kuna ei tahtnud suurele moslemiriigile rahvastiku tõttu
kristlikus liidus samu hääletusõigusi anda.
See on vältimatu.
Türgi on NATO liikmete seas ainus moslemiriik.
Ta on väga ustav olnud.
Ta andis Korea sõjas kasutada suurimad maaressursid.
Ta majutas USA keskmaarakette Jupiter,
mille USA viis Türgist välja
vastutasuks NSVL rakettide lahkumise eest Kuubast
seoses 1962. a raketikriisiga.
USA püüab nüüd tulla välja kriisist,
mis tekkis, kui Türgi ostis Venemaalt S-400 õhutõrjesüsteemi.
Neil polnud muud võimalust,
sest USA keeldus neile enda oma müümast.
Nüüd ütleb USA, et tühistati küll tehingud F-35 hävitajatega,
kuid veel pole kehtestatud sanktsioone,
kuna seadusandluses pole ajalisi piiranguid.
USA palub Türgil vaid S-400 süsteemi mitte käiku lasta.
On ettevaatlikke katseid ja lähenemisi
kriisi lahendamiseks.
Tõepoolest. Hr Erim,
kui suureks tüliks Türgi ja USA vahel on S-400 hankimine?
Eriti Türgi vaatevinklist vaadatuna.
Türgi perspektiivist polnud S-400 esimene valik.
Ta tahtis osta Patrioti süsteemi. Kui see nurjus, mindi Hiinasse
ja püüti osta õhutõrjesüsteemi sealt, kuid edutult.
Lõpuks otsustati S-400 kasuks, kuid see oli alles kolmas valik.
Türgi on korduvalt öelnud, et see jääb eraldiseisvaks süsteemiks
ja seda ei integreerita NATO radarisüsteemiga.
See ei ähvarda NATOt.
Türgi on pakkunud tehnilisi töögruppe koostööks ameeriklastega,
et nende muresid leevendada,
kuid USA pole S-400 suhtes samme teinud.
S-400 on USA-le sobivaks ettekäändeks sanktsioonidele,
mis Damoklese mõõgana Türgi pea kohal ripub.
Kongress kasutab seda ilmselt ka tulevikus,
et ähvardada Türgit sanktsioonidega, kui mõni soovitav asi ei teostu.
Ma ei usu, et Türgi S-400 karpi jätab.
Ta hakkab seda kasutama, eriti kui olukord Vahemere idaosas kuumeneb.
Seda on Sinopis juba testitud.
Usun, et see paigutatakse Egeuse ja Vahemere rannikuile.
Seal on see vastakuti Türgi teiste NATO-liitlastega.
See tekitab küsimusi raketitõrjesüsteemi hankimise kohta,
kuigi sündmusteahelas oli see Türgile tõesti alles kolmas alternatiiv.
Mil määral tehti otsus kaitseaparaadi ridades
ja oli mõeldud heidutuseks läänenaabreile,
kes juhtuvad NATO liitlased olema?
Tuleb meeles pidada,
et Süüria konflikti ajal on Türki tulistatud üle 700 raketi.
Türgil polnud õhutõrjet, nii et see oli hädavajalik.
Ma ei usu, et süsteem hangiti NATO liitlaste heidutamiseks.
See oli vältimatus. Nüüd on Türgil enda õhutõrjesüsteem HISAR-A.
Tulemas on ka HISAR-O, mis on keskmaasüsteem,
ja kolme aasta pärast pikamaasüsteem HISAR-U.
See leevendab Türgi õhutõrjevajadusi ja lisab sellele erinevaid kihte.
Vaatame, mis viimasel kümnendil on toimunud Iraagis,
Süürias, Ukrainas ja Krimmis.
Need on kõik Türgi naabrid ja seal on olnud konflikte.
Neid võib juurdegi tulla. Gruusias võib seis kuumaks minna.
Aserbaidžaanis on kuumaks läinud. Midagi võib juhtuda Iraanis.
Türgi piiril hõljub pidevalt kokkupõrgete oht.
Kahtlen, et S-400 hankimine oli mõeldud sõnumina NATO-le.
Või et see oleks mõeldud NATOt ohustama.
On veel üks strateegiline teema - Incirliki õhubaas.
USA on väsinud kartmast iga kord, kui neil Türgiga kriis on,
et too baas lakkab hetkeks töötamast.
Isegi kui tegu oleks Türgi sisepoliitilise probleemiga
nagu võimupööre mõne aasta eest.
Hetkel otsivad välis- ja kaitse- ministeeriumid teisi võimalusi.
See on seotud USA taandumisega oma alalistest baasidest regioonis.
Ta viib Incirlikist ilmselt mõne aastaga välja kõik oma lennukid.
Nad võidakse tagasi saata luurereisideks,
vahel Kreeka, vahel Türgi baasidesse, kui türklased lubavad.
Aga USA ei taha selle pärast pidevalt muretseda.
Hoolimata USA korduvatest avaldustest,
et ei kavatseta taanduda
ja kõik, mis Incirliki kohta meedias räägitakse ei pea paika?
Vaid paari päeva eest naasis poliitilis-sõjaliste asjade aseminister
Clarke Cooper Kreekast, Küproselt ja Bulgaariast,
kuid jättis Türgis käimata.
Ta ütles, et seal käis kolleeg Euroopa büroost.
Cooper otsis muuhulgas alternatiive
kas Kreekast või mujalt.
Nende täidesaatmiseks on muidugi vaja poliitilist otsust.
Dr Yanarocak, küsiksin teilt S-400 raketitõrjesüsteemi kohta.
See on kaasaegne vene päritolu maa-õhk tüüpi raketitõrjekompleks
või õhutõrjesüsteem.
Hr Erim esitas legaalse argumendi - see oli kolmas valik.
Iraagi invasiooni ajal
pidid Türgi relvajõud toetuma tõsiselt oma kaitsesüsteemidele.
Neid saadeti Hollandist ja teistest NATO riikidest.
Kuigi Türgi on suur NATO riik,
pole teda hangete suhtes siiski võrdselt koheldud.
Nüüd, kui Ankara suunab pilgu hangeteks Moskva poole,
miks peaks see olema üllatus Washingtonile või Euroopa riikidele?
Olen nõus nii sinu kui hr Erimiga.
Tahan rõhutada siinkohal
üht ajaloolist fakti.
Hr Erim rääkis,
et Türgi katsetas S-400 Sinopi armeebaasis.
Selle baasi rajas kunagi USA.
See loodi külma sõja ajal NSVL vastu.
Pärast külma sõda USA lahkus sellest baasist.
Türgi relvajõud muutsid selle
oma raketipolügooniks.
Minu meelest on see väga sümboolne.
NSVL ehk Venemaa vastu mõeldud baas
võõrustab nüüd vene päritolu raketitõrjesüsteemi.
Minu arusaamise järgi
lähtuvad Euroopa ja NATO mured
Vahemere idaosa sündmustest.
Türgi armee arendas juba oma sõber/vaenlane tuvastussüsteemi.
Kui ma ei eksi, on nad kasutanud seda alates 2010. aastast.
Meenutaksin, et mullu pidasid Türgi relvajõud
muljetavaldava õppuse Mustal merel, Egeuse merel ja Vahemerel,
nimega Sinine kodumaa.
Ühes stsenaariumis
harjutati F-16 hävitajate ja droonide allatulistamist.
Harjutati ka vaenlaste saarte okupeerimist.
Kui nüüd valjult mõelda,
siis kellel Vahemere idaosas on droone?
Vastus on: Kreekal ja Iisraelil.
Kellel on kogu regioonis saari?
Kreekal.
Kellel on F-16 hävitajaid? Iisraelil, Egiptusel ja Kreekal.
Kui oleksin otsustaja Ateenas,
Jeruusalemmas või Kairos,
paneks see tõsiselt mõtlema.
See ei kõla siiralt.
Kui Türgi armee on NATO liitlane,
ei tohiks nad minu meelest selliseid õppusi korraldada.
- Meil pole jäänud palju aega. - Kui peetakse selliseid õppusi,
räägib see minu meelest Türgi välispoliitika telje muutmisest.
See ei tähenda, et ta koliks Venemaa leeri.
Türgi sõlmis minu teada paari nädala eest
sõjalise lepingu Ukrainaga.
Türgi kuulutab oma iseseisvust.
Ta ei sõltu Venemaast ega USAst.
Ühel päeval meelitab Türgi USAd,
teisel päeval aga Venemaad.
Mõnikord meelitab Türgi mõlemaid
ja teeb mida ise tahab.
Aega pole palju, nii et hr Erim saab vastata.
Naaseme teema juurde tulevikus,
sest palju Türgi välispoliitikat puudutavaid asju jäi käsitlemata.
Türgi on pidanud sõjalisi õppusi
Kreekat hõlmavate stsenaariumidega
nii kaua kui mäletan.
Türgi ja Kreeka on ajaloolised rivaalid
ja sõjalised õppused on valmistumine.
Kui vaadelda riiklikku julgeolekut ja võimalikke sõjamustreid regioonis,
siis Kreekal on alati olnud sõjastsenaariume Türgiga.
Ma ei näe seda poliitikamuutusena, vaid sõjalise valmisolekuna.
Neid õppusi tuleb korraldada. Keegi ei tea tulevikku.
Türgi muidugi uhkeldab musklitega ja demonstreerib iseseisvust.
Moskvaga suhete parandamine oli torge Washingtoni suunas.
Suhete parandamine Kiieviga oli taas torge Moskva suunas.
Türgile on tähtis leida vastukaalu suhetele suurriikidega.
Vastasel juhul muutuvad suhted väga ebasümmeetriliseks.
Aga kui nende maade pealinnades mõistetakse,
et eksisteerib alternatiive, toob see suhtesse sümmeetriat.
See hoiab suurriike Türgit kiusamast.
Türgile on tähtis
hoida oma välispoliitiline portfoolio avatud ja võimalikult mitmekülgsena.
Pean Türgi jaoks positiivseks,
kuidas välisminister suhete eest hoolitseb ja neid tugevana hoiab.
Tõepoolest. Aeg on otsas, kuid palun lõpulauset, hr Oren.
Türgil on regioonis ja kaugemalgi mitmeid huve ja projekte.
Kuid tal pole palju liitlasi,
peale Qatari ja Hamasi valitsuse Gazas.
Nad toetavad ühiselt Moslemivennaskonda.
Pea kõik teised regiooni riigid on Türgi vastu joondunud.
Näiteks Idlibi maakonnas
pole Venemaa kõhelnud rünnata Türgi vägesid
või nendega seotud jõude.
See on tänaseks kõik. Aitäh, hr Erim,
dr Cohen Yanarocak ja Amir Oren.
Aitäh head vaatajad! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri