Tere tulemast saatesse!
Mare Nostrum ehk 'meie meri'
oli iidsete roomlaste nimi Vahemerele.
Impeeriumi kokkuvarisemise järel
on Vahemeri olnud kas tüliõunaks mereriikide vahel või vaikne.
Viimasel ajal kihiseb torm selle kirdenurgas,
ähvardades muutuda kriisist vaenutegevuseks.
Türgi on president Erdogani juhtimisel võtnud omaks
konkreetse rahvusliku ja islamistliku suuna
ning on tülis mitte ainult Kreeka, Küprose, Egiptuse ja Iisraeliga,
vaid nüüd ka Prantsusmaa ja eriti president Macroniga.
Vahemere idaosa viimaseid arenguid analüüsib minuga täna
dr Eran Lerman,
Jeruusalemma Strateegia- ja Julgeolekuinstituudi asejuht
ning Shalemi Kolledži lektor. Tere tulemast! - Aitäh.
Vestlusringiga ühineb ka dr Joshua Krasna,
eelmainitud instituudi teadlane
ja New Yorgi Ülikooli Lähis-Ida julgeoleku teema lektor.
Tere tulemast! - Rõõm osaleda!
Minuga stuudios on TV7 analüütik Amir Oren.
Kas räägiksite laiemalt olukorra viimastest arengutest?
See on üsna kummaline ilming,
kuna ühelt poolt osaleb selles
grupp äärmiselt rahumeelseid riike,
kes püüavad luua koalitsioone
nii majanduse,
loodusvarade jagamise ja kasutamise
kui poliitika suhtes.
Näiteks Iisraeli Regionaalse Koostöö Ministeerium,
kel pole viimastel aastatel eriti palju tööd olnud.
Selle rajas omal ajal Shimon Peres.
Nüüd on neil äkitselt palju tööd.
Minister käis esmaspäeval Ateenas
ja allkirjastas lepingu Kreekaga
majanduskonverentsi korraldamise kohta märtsis.
Selles osalevad Kreeka, Küpros ja Iisrael
ning Araabia Ühendemiraadid (AÜE) ja Bahrein,
sest äsja normaliseeriti suhted
ning kuna koostöö ja areng on osa uuest potentsiaalist.
Nemad on asja üks pool.
Teine pool on Türgi, kes pidevalt kellegagi tüli norib.
Ta ei rahuldunud oma positsiooniga
üsna suures nurgas Euroopa ja Aasia piiril.
Ta osaleb ka Liibüa sõjas.
Nüüd norib president Erdogan tüli president Macroniga,
kelle suunas ta isiklikke solvanguid loobib,
ja Prantsusmaa-Türgi suhetes korralikku kriisi kääritab.
Praegusel hetkel on Türgi vastamisi muu maailmaga,
Türgi vastamisi NATO liitlasest Kreekaga,
ja Türgi vastamisi EL-iga,
kuhu kuuluvad Küpros ja Kreeka ning muidugi ka Prantsusmaa.
Võib imestada, mis Erdoganil küll arus on.
Kas kõik johtub probleemidest kodumaal, eriti majandusraskustest,
või on sellega seotud ka teisi tagamõtteid?
Täpselt. Viitan veel lühidalt
alguses mainitud lepingule Kreeka
ja Iisraeli regionaalse arengu ministri Ofir Akunise vahel.
Esimene kohtumine peetakse siin Jeruusalemmas.
See on märgiks ka teistele Lähis-Idas, sh Türgile.
Pärast Hagia Sofia mošeeks muutmist kuulutas Erdogan,
et Jeruusalemm on järgmine ja see olevat osmanite linn.
Jah. Esimene kohtumine toimub Jeruusalemmas.
Kuid teine ja tähtsam külaline Ateenas oli Sergei Lavrov.
Tulles kinnitama Venemaa ja Kreeka suhteid,
mainis temagi Hagia Sofiat.
Õigeusu Kirik pidas seda sügavaks solvanguks,
kui Erdogan otsustas status quo'd muuta.
Erdogan sõitleb jultunult eurooplasi
nende tegevuse eest võitluses islamiterrorismiga,
kuid samas võtab Türgi ise samme kristlaste vastu.
Naaseme praktiliste asjade juurde. Küsin teilt, dr Lerman,
USA, Hiina, Euroopa
ja Venemaa osaluse kohta Vahemere idaosa asjades.
Hiina osaleb tülis muidugi vähem,
kuid teeb tasahilju suuri investeeringuid
vaidlusalust regiooni ümbritsevasse infrastruktuuri.
Kuidas mõjutavad need regionaalsed tülid või pinged
suurriikide rivaalitsemist,
mida on rohkem näha Ida-Aasias
ja seal toimuvates operatsioonides?
See on hakanud mõju avaldama ka Iisraeli naaberaladel.
Hetkel on seoseid vähe.
Hiinal on küll raha,
mida Vöö ja Tee algatusele raisata.
Üks algatuse harusid on uus meritsi kulgev siiditee,
mis liiguks Suessi kanali kaudu Vahemere idaossa
ja sealt Aadria mere rannikut mööda üles Euroopa sihtkohtadesse.
Hiina on investeerinud muuhulgas Trieste'i sadamasse Itaalias
ning Pireuse sadamasse Kreekas.
See on hetkel peamiselt Hiina projekt.
Hiina investeerib ka Iisraeli projektidesse.
Hiinal pole siiski võimalust toetada piirkonda
strateegilise, sõjalise kohaloluga.
See pole liitude süsteem,
mis vastaks Iisraeli ja Kreeka suhetele
muuhulgas Ühendriikidega.
Me pole veel USA ja Hiina kokkupõrkekursil,
kuigi ameeriklased on veidi närvis Hiina sissetungi suhtes.
Olukord on dramaatilisem
Venemaa, NATO ja Türgi kolmnurgas.
Kuigi Türgi kuulub NATOsse,
töötab ta teise NATO-riigi, Kreeka huvide vastu
ja ehk isegi Kreeka territoriaalse terviklikkuse vastu.
Türgi ründab täiest jõust
ka NATO võtmeriigi Prantsusmaa poliitilist pädevust.
See muutub üha problemaatilisemaks.
Venemaa kasutab olukorda ära oma kohalolu kinnitamiseks,
sest mitmetes piirkondades, nii Liibüas kui Süürias,
ja võimalik, et ka Liibanonis, kus hiljuti käis Vene delegatsioon,
püüab Venemaa õõnestada Türgi positsioone ja ambitsioone.
Selles mõttes laulab Iisraeli, Egiptuse, Kreeka ja AÜE koalitsioon
Venemaaga ühte laulu.
Lavrov saabus Ateenasse samal ajal,
kui seal toimusid trilateraalsed kõnelused
Iisraeli Gabi Ashkenazi ning Kreeka ja Küprose välisministrite vahel.
Varem, 21. oktoobril, kohtusid Egiptuse Sisi,
Küprose Anastasiádis ja Kreeka Mitsotákis.
Regioonis nii-öelda kohiseb.
Intensiivse diplomaatiaga püütakse Türgi ohtu vaos hoida
ja Erdogani pürgimused õigesse mastaapi taastada.
Selles küsimuses oleme Venemaaga ühel nõul,
seni kuni USA, peaaegu täiesti seletamatult,
kogu teema suhtes neutraalne püsib.
President Trump pole seda teemat maininud.
Pompeo on väljendanud toetust Kreekale,
kuid keset Ühendriikide valimispalavikku
on see kõrvalseik.
Dr Krasna, 1923. aastal
määrati Türgile uued piirid, kui Osmanite riik kokku varises.
Need on samad piirid, mida täna tunneme.
1. Maailmasõjast kaotajana väljunud Türgi
pidi rahulduma talle määratud piiridega,
mis olid soodsamad naaberriikidele.
Piirid tõmmati muidugi ka merel Kreeka suhtes.
Näib, et ligi 100 aastat hiljem
püüab Türgi taas piiride suhtes läbi rääkida Kreekaga
ja ka teiste naabermaadega.
Ta demonstreerib nö muskleid,
et saada läbirääkimistel
vastaspoolest parem positsioon.
Kas see on õige arusaam praegusest olukorrast
või näeme välgatusi
Türgi ulatuslikematest pürgimustest Lähis-Idas,
seoses ta enda huvidega riikliku julgeoleku vallas?
Vastus on jah.
Räägin, miks jaatavalt vastan.
Sellega on seotud kaks eraldi teemat.
Esimene on see, et Türgi jaoks
pole piiriprobleemid uus avastus.
Need on eksisteerinud juba kaua ja aeg-ajalt pinnale tõusnud.
Eriti Küprose suhtes on teema regulaarselt esile tulnud.
Viimaseil aastail on piiriküsimused talveunes olnud.
Erandiks on vaid Süüria, kellest räägime kohe rohkem.
Kümne viimase aasta jooksul pärast maagaasi leidmist Vahemeres
ja eriti pärast seda, kui Küpros hakkas merd uurima
ja gaasi leidma, on teema taas pinnale tõusnud.
Probleemid on alati eksisteerinud Türgi ja Kreeka vahel
ning Küprosega, kellega on ka sõditud.
Arvan, et gaasiprobleemi suhtes
on fakt, et Türgi pole seni oma Vahemere piirkonnast gaasi leidnud,
ongi piiritülid taas esiplaanile toonud.
Sellega paralleelselt
liigub Türgi üldine riskantne aktivismipoliitika
seoses oma riikliku julgeolekuga viimastel aastatel.
Nagu ütlesin, näeb seda Süürias ja Vahemere idaosas.
Türgi püüab kasvatada oma mõju ka regioonivälistes paikades,
mis asuvad üsna kaugel, kuigi olid kunagi osmanite võimu all.
Näiteks Aafrika sarvel.
Sellega on seega seotud seikade kombinatsioon -
ajalugu, mis on muutunud oluliseks muuhulgas Küprose kriisi tõttu.
ning üldine riskeerimispoliitika,
mida Erdogan on harrastanud pärast riigipöördekatset,
kui ta presidendina võimu juurde sai.
2016. a pääses ta putšist,
mida ta peab ilmseks Lääne katseks end võimult kukutada.
Ta on muutunud agressiivseks nii Lääne suhtes kui regioonis
ning eriti aktiivseks Vahemere idaosa gaasi suhtes,
kuna ta arvab, et ohus on Türgi rahvuslikud huvid.
Täpselt. Hr Oren, kas räägiksite põhjalikumalt,
mil määral Iisrael selles tervikus osaleb?
Kas Türgi positsioon on tugev või nõrk
kõige hetkel toimuva suhtes?
Nii dr Lerman kui dr Krasna olid 1990. aastail valitsuses.
Pärast külma sõda
ja esimese Iraagi sõja lõppu
ning Oslo lepingute järel
sai Türgist Jordaania kõrval
üks Iisraeli parimaid strateegilisi partnereid.
Äkitselt, alates 2002. a lõpust ja 2003. a alguses, olukord muutus,
kui võimule tulid AK partei ja Erdogan.
Kui vaadata globaalset kaarti,
näeme maailmas vaid kolme veteranjuhti.
Putin on olnud võimul kõige kauem - 20 aastat.
Ka Merkel on veteran
ja nende vahel on Erdogan.
Oma isiklike kalduvuste kõrval
ja Türgi poliitilise süsteemi muutmisega,
kus ta on ühendanud või võtnud endale presidendiameti
ning muutnud selle sümboolsest mõjuvõimsaks,
on tal ka regionaalseid ja ehk isegi globaalseid pürgimusi.
Ometi pole tal liitlasi. Kes võitleb koos Erdoganiga?
Qatar ja Hamas, aga kes veel?
Aga mis puudutab Iisraeli?
Esialgse ehmatuse järel, kui Türgi loobus sõprusest Iisraeliga,
muutus Iisraeli suhtes neutraalseks ja seejärel vaenulikuks,
on Iisraelil õnnestunud Kreekast ja Küproselt
Türgile head asendajad leida.
Iisraeli õhujõud ja ülemad
on pidanud ühisõppusi nii Kreekas kui Küprosel.
Iisraeli Õhujõud on pidanud Kreekas õppusi S-400 süsteemi vastu.
Iisrael ei vaja enam Türgit.
Kui Türgis tuleks võimule uus juhtkond,
kes paluks taas Iisraeli poolehoidu, oleks see ilmselt korraldatav.
Dr Lerman, kuidas teie seda näete?
Tuleb naasta
Atatürki ajast pärit kemalistliku arusaama juurde Türgist,
et 1923. a piirid olid lõplikud.
Atatürk käskis oma ohvitseridel
sellele arusaamale kuuletuda.
Amiril on muidugi õigus.
Kuulusime valitsusse ja käisime Ankaras armee peakorteris.
Need asjad olid toona kivvi raiutud.
Nüüd on Türgis võimul valitsus, mis on loobunud teesklemisest
ning soosib avalikult ottomanismi sümboleid ja sõnumeid.
Nii signaliseerib see,
et Türgi võib omada avalikke ekspansioonipürgimusi Egeuse merel,
ja Küprose suhtes, kus Türgi avas rahvale Varosha ranna,
andes põhimõtteliselt märku, et ei järgi praegust seisu Küproses.
Türgi okupeerib ja taasasustab põhimõtteliselt teatud Süüria osi.
Ja muidugi tuleb arvata mainitud liitlaste sekka
ka al-Sarraj Lääne-Liibüas.
Samas pole Erdogani võim
muidugi piiritu.
Ta pole mingi regionaalne superman.
Liibüas õnnestus tal päästa al-Sarraji valitsus hävingust.
Aga kui egiptlased tõmbasid piiri,
et kui al-Sarraj Sirtest edasi itta liigub,
tuleb Egiptus sõjaliselt vahele.
Vana Texase pokkerimängus öeldi, et laetud relv võidab neli ässa.
Liibüa mängus on 12 Egiptuse soomustatud, kaasaegset divisjoni
Türgi jaoks liiga palju.
Liibanoni olukorra suhtes seda,
et Erdogan tahaks seal oma haaret laiendada,
eriti riigi sunniitlikus põhjaosas.
Liibanon alustab kõnelusi Iisraeliga erimajandusvööndi piiride suhtes,
mis joondab riigi Küprose ja Egiptuse vööndi piiritlemisega.
Iisrael ja Egiptuse suhted pole iial lähemad olnud kui praegu.
Egiptus on toetanud Aabrahami lepinguid.
Ta toetab läbimurret Iisraeli-Sudaani suhetes.
See kõik räägib,
et samameelsete jõudude ühine suund
võib hillitseda Erdogani ambitsioone.
Irooniliselt tuleb märkida,
et tähelepanu pööramine Mägi-Karabahhile
on ehk Erdoganile suitsukatteks oma taganemise varjamiseks
mõningates ambitsioonikamates projektides.
Teame, et mõned Liibüas olnud Süüria võitlejad
on nüüd ära kutsutud ja Aseri rindele saadetud.
Minu meelest võib empiiriliselt tõestada,
et Türgi võimul on piirid.
Piire võib tõepoolest olla.
Dr Krasna, president Erdogan ütleb kergesti valjult välja kõik,
mis pähe tuleb.
Sama fenomeni võib täheldada ka teiste tänaste juhtide juures.
Kui mõtleme Erdoganile,
siis hoiatas ta USAd Türki sanktsioonidega ähvardamast
seoses toetusega Aserbaidžaanile,
kuigi aseritele müüvad relvi mõlemad riigid.
Türgi testis ka S-400 kompleksi,
kaasaegset Vene päritolu maa-õhk-tüüpi raketisüsteemi.
Ühendriigid ähvardasid Türgit sanktsioonidega ka selle tõttu.
Türgi vastas põhimõtteliselt, et laske tulla.
Kas türklased ületasid AK partei juhtimisel oma võimete piirid?
Kas nad püüavad võistelda suurriigina?
Või üritavad nad mängida
ja proovivad läbirääkimisi retoorika abil?
Ma ei usu, et Türgi peaks end suurriigiks,
vaid regionaalseks jõuks.
Ta näeb end sillana
erinevate regionaalsete allsüsteemide vahel,
kus ta tegutseb.
Aasta eest kehtestas USA Türgile sanktsioonid,
mis viimast tõsiselt kahjustas.
Langes Türgi liiri väärtus.
Sanktsioonid olid seotud Ameerika pastori vahistamisega.
Türgi vabastas ta lõpuks ja probleem lahenes.
USA-l on mõjuvõimu ja ta oskab Türgit karistada.
Iraan on varem vihjanud,
et just praegu on USA Türgi suhtes
üllatavalt tegevusetu.
Erdogan võib nüüd tunda, et saab vabamalt tegutseda,
kuna Ühendriigid keskenduvad valimistele.
Trumpi valitsus on teinud selgeks pärast sanktsioonide kehtestamist,
et ei taha Türgile liiga palju vastupanu osutada.
Erdogan näeb võimalust tegutseda,
kuna ameeriklased ei osuta erilist vastupanu.
USA karistas Türgit F-35 hanke asjus.
Õhus on viiteid selle kohta,
et USA võib oma baasi Incirlikist mujale kolida.
Erdogan venitab hetkel selle piire, mida arvab end teha võivat.
Ta arvab, et USA keskendub valimistele
ja ülejäänud maailm koroonapandeemiale.
Keegi ei vaata Türgit peale Prantsusmaa.
Keegi ei hakka praegu Türgile jõuliselt vastupanu osutama.
Täpselt. Prantslased... - Üks fantaasiarikkam olukord.
Oleme näinud, kuidas väike Süüria-grupp
ehk USA, Suurbritannia, Saksamaa, Saudi Araabia ja Egiptus
nõuavad täieliku suveräänsuse taastamist Süüriale,
ning kõigi välisjõudude lahkumist,
eriti nende, kes tulid pärast 2011. a.
Oletame, et jätkatakse Süüria-Iisraeli kõnelusi Golani suhtes.
Seejärel võetakse käsitlusele
ka Türgi poolt Süürialt vallutatud Aleksandretta linn Hatay regioonis.
Kui see juhtub, ja see on üsna ulmeline,
aetakse Türgi tagasi oma piiridesse ja pole üksnes blokeeritud.
Lihtsalt mõtteaineks.
Saateaeg on otsakorral. Küsin veel, hr Oren,
kas olukord liigub konflikti lahenemise või eskaleerumise suunas?
Tavaliselt inimesed taganevad mõistlikult kuristiku servalt,
aga kuna tegu on Erdoganiga, siis teab vastust üksnes tema.
Elame huvitavatel aegadel.
Võin vaid õhutada vaatajaid kaarte uurima ja vaatama,
kus kõik asub ja millistel tandritel mis riigid tegutsevad.
Aitäh, dr Lerman, dr Krasna ja Amir Oren!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri