Shalom! Tere tulemast saatesse!
Kahe Iisraeli naabruses asuva
Palestiina territooriumi suhe
pole 13 aastaga paranenud,
kui Hamas Gazas võimu haaras.
Ta jäi Läänekallast valitsevas Palestiina omavalitsuses võimuta.
Palestiinlaste president Mahmoud Abbas
ja Hamasi juht Yahya Sinwar on Iisraeli suhtes eri meelt.
Abbas usub läbirääkimistesse ja Sinwar relvastatud vastupanusse.
Kumbki ei tee siiski midagi otsustavat.
Palestiinlaste pürgimuste seisu diplomaatia ja konflikti vahel
analüüsivad reservikolonel Miri Eisin,
diplomaatia, julgeoleku ja luureekspert ICT Herzliyas.
Tere tulemast! - Shalom.
Meiega ühineb ka reservikolonel Grisha Yacoubovich,
kes on poliitika ja strateegia konsultant ja analüütik oma firmas.
Tere tulemast! - Tere!
Tervitan ka TV7 analüütikut Amir Orenit! Asume kohe asja kallale.
Mis on see nn asi või võitlus, millest nii tihti kuuleme?
Ja kui palju näeb seda igapäevaselt eri rühmituste tegevuses?
Kõik palestiinlased tahavad iseseisvat Palestiina riiki.
See peaks asuma vähemalt
1949.―67. a relvarahujoonte piirides,
kuid nad tahavad veel rohkemat -
1947. a jagamisplaani
või ehk isegi kogu territooriumi Jordani jõest Vahemereni.
Nad tahavad, et kõik 1948. a sõja pagulased
ja nende järeltulijad toodaks koju Palestiinasse.
Nad tahavad ka Jeruusalemma oma pealinnaks.
Erimeelsusi on neil
riigi tugevuse suhtes, kas demilitariseerida see või mitte,
ning riigi suuruse ja taktika suhtes selle saavutamiseks.
Nagu tõdesid, toetavad Hamas ja Islamidžihaad
relvastatud vastupanu.
President ning PO ja Fatah' juht Abbas
toetab riigi sündimist kõneluste teel.
Kuid haruldase üksmeeleavaldusena ühendasid nad jõud
ja saatsid 3. septembril simultaanselt eetrisse teleläkituse
Beirutist ja Ramallah'st.
Kõik palestiinlaste rühmitused avaldasid selles hukkamõistu
Iisraeli ja Araabia Ühendemiraatide rahulepingu suhtes.
Nad arvavad, et see ignoreerib palestiinlaste asja
ning hülgab nad. Nad tõotasid sellele vastu seista.
Ühisnimetajaks on Iisraeli-vastasus eri vormides.
Kol Eisin, kuidas teie olukorda näete?
Palestiinlaste ja nende juhtide suhtes on suurim väljakutse alati see,
kui tihti nad võimaluse kaotavad.
Kuid meie näeme seda
oma perspektiivist.
Meie meelest oleks nad võinud saada riigi 1947. a, 1949. a või hiljem.
Nad tahavad alati Palestiina riiki Iisraeli asemele.
Minu meelest pole nad praegugi ühel meelel.
Amiri loetletud nimekiri erinevatest parteidest ja ühendustest
on suur hulk palestiinlaste omavahelisi erimeelsusi.
Nad pole äkitselt ühtsuseni jõudnud. Neil on tõsiseid erimeelsusi.
Ütleksin, et nad on oma tavalises traagilises olukorras.
Nad oskavad vaid tülitseda ega suuda kokku leppida milleski,
mis neid oma riigile lähemale viiks.
Kol Yacoubovich, kuidas teie seda näete?
Palestiinlased jäid maha rongist,
mis juba edasi sõitis.
Nad lootsid Araabia Liigale
ega mõistnud hirmu, mida Iraan sunniitide maailmas tekitab.
Siit see suhete normaliseerimine käima läks.
Hamas valitseb Gaza palestiinlasi
ja omab tihedaid sidemeid Iraaniga.
Nagu Miri ütles,
ei kaota palestiinlased kunagi võimalust võimalust kaotada.
Nad panustavad alati valele hobusele.
Kommenteeriksin seda, mida palestiinlased tahavad.
Iisraeli ja araabiamaailma suhete normaliseerimine
toob kaasa võimaluse Hamasi ja Fatah' leppimiseks.
Ma siiski ei usu seda,
sest Hamas ja Fatah mõistavad, et Iisrael tahab seda.
Nad on selle suhtes patiseisus.
Arvan, et kahe palestiinlaste enklaavi olukord jätkub.
Gazas on terrorirühmitus Hamas ja Läänekaldal Abbasi Fatah.
Kõik ootavad, mida toob järgmine päev.
Hr Oren, mida palestiinlased tahavad?
Kui naasta esimese hetke juurde,
kui USA esimest korda Lähis-Ida olukorda sekkus,
oli see president Roosevelti ja kuningas Ibn Saudi kohtumine
USA merevägede laeval Quincy,
Suessi kanali Suurel Mõrujärvel, 1945. a.
See oli veidi enne Roosevelti surma.
Roosevelt lubas Saudi kuningale,
et USA kaalub araablaste nõudmist Palestiina küsimuses.
See tähendas, et lisaks toona eksisteerinud araabiamaadele
oleks Palestiinasse loodud araabiariik,
sõltumata sellest, mida saavad Palestiina juudid.
1948. a tungisid araabiamaad Palestiinasse,
väidetavalt, et aidata palestiinlastel iisraellastega võidelda,
kuid tegelikult tahtis igaüks neist tükikest Palestiinast endale.
Palestiinlased jäid ilma riigita alates 1948. aastast.
Neist ei saanud üksnes omaenda intriigide ohvrid,
vaid ka erinevate araabiamaade vaheliste probleemide ohvrid.
Kuni araabia kevade alguseni umbes kümne aasta eest,
olid nad nn araabiamaailma orvud.
Praegu on araablastel teisigi probleeme, millega tegeleda:
Süüria pagulased, ISIS ja mitmed teised probleemid.
Palestiinlased peavad enda eest ise võitlema.
Kui nad seda ei tee, saab neist ikkagi Iisraeli probleem.
Kuigi nad möönaksid Miri ja Grisha sõnadega,
et nad on kaotanud oma parimad võimalused
ja kui nad ka loobuksid oma nõudmistest,
oleksid nad endiselt Iisraelile koormaks.
Iisrael ei taha neile täieõiguslikku kodakondsust anda.
Samal põhjusel nagu ka araablased neid oma maadesse ei taha.
Täpselt. Ja pagulastel pole õigusi seal, kus nad elavad.
Nad ei saa hääletada Liibanonis, Iraagis või Pärsia lahe maades.
Kohalikud valitsevad oma riike
ja tahavad küll palestiinlasi oma töötajateks,
kuid ei taha anda neile tükki oma pirukast.
Tuleb leida mingi kompromiss.
See peaks olema territoriaalne ja arvestama ka teiste faktoritega.
Kol Eisin?
Küsimuse "mida nad tahavad" olulisim probleem on see,
et seda küsime meie. Ma pole palestiinlaste eestkostja,
kuid võin olla hetkeks humanist ja öelda,
et nad tahavad olla iseseisva riigi kodanikud.
Hetkel nad seda pole. Selles mõttes on nad enamikus maailmast erandiks.
Vähesed on kodakondsuseta.
On aasta 2020.
Palestiinat tunnustatakse iseseisva riigina,
kus on oma pass ja liikumisõigused, 138 riigis.
Iisrael on sõlminud nüüd diplomaatilised suhted 166 riigiga.
Äsja lisandus kaks uut riiki.
Ka meil pole kõigiga diplomaatilisi suhteid.
Palestiinlased tahavad iseseisvust.
Aga sellel iseseisvusel on väljakutseid, nagu Amir ütles.
Nad peavad tegema kompromisse territooriumii ja selle suhtes,
kes riiki kuuluvad. Need kompromissid
tabavad nende oma nägemuse tuuma nende endi kohta.
Seepärast tragöödia jätkub. Nad ei nõustu kompromissidega,
mis on vajalikud nende eesmärkide saavutamiseks.
Kol Yacoubovich, räägime enesemääramisõigusest.
Taas ja taas ilmneb, et pole määratletud,
milline tulevane Palestiina riik peaks välja nägema.
Hamas ja Islamidžihaad on seotud Moslemivennaskonna
ja teiste salafistlike rühmitustega.
Palestiina omavalitsus on aga üsna sekulaarne
ja tahab säilitada oma sekulaarset mainet.
Palestiinlaste seas on pidevalt konflikte.
Esineb tulistamist ja vastase agentide vangistamist
nii Gazas kui Läänekaldal. Seda juhtub pidevalt.
Kui Hamas 2006. a valimised võitis,
aeti see Gaza valitsusest ära,
mis viis relvastatud võitluseni Palestiina omavalitsuse vastu,
kartusest kontrolli kaotada.
Kas see dünaamika võib jõuda kohta,
kus Iisrael või palestiinlased ise tunnevad,
et on valmis Palestiina riiki looma?
Mu järgmine arvamus pole ehk eriti populaarne.
Kõigis neis suurtes, uutes pööretes peitub võimalus.
Selgitan.
Meie ees on kolme riigi lahendus.
Miski ei muutu Läänekaldal ega Gazas.
Hamas valitseb Gazat ja PO Läänekallast.
Nad jätkavad omavahelist võitlust. Tuleb tõuse ja mõõnu.
Mõlemad valmistuvad järgmiseks päevaks.
Haniyah käis äsja Liibanonis ja külastas pagulaslaagreid.
Teda peeti kangelaseks ja ta tundis end seal mugavalt.
Äkitselt hakkas Liibanoni endine välisminister Bassil
teist tooni kasutama.
Ta ütles, et visiit oli halb ja Haniyeh't ei tohiks võõrustada.
Pooled võitlevad omavahel. Nad valmistuvad tulevikuks.
Mis võimalus siin peitub?
Kõik maad, kes on kuulutanud suhete normaliseerimist Iisraeliga...
Surve selleks tuleb USA-lt, kes valmistub valimisteks.
Kuid lõpuks peab keegi selle eest maksma.
See keegi on Iisrael.
Need rahulepingud anti Iisraelile.
Andja oli USA valitsus.
Netanyahu läks Washingtoni ja kõik oli tore.
Aga Iisrael peab maksma hinna, milleks on Palestiina riik.
Esmalt luuakse riik ehk Läänekaldale.
Simsoni mõistatus Piiblis
kõlab heebrea keeles me'az yatsa matok, mis tähendab,
et kõigi nende palestiinlaste halbade tundmuste eest
saavad nad midagi head.
Ehk viib suhete normaliseerimine selleni,
et Abbas, või tema tulevane asemik, saab palju eeliseid.
Paljud palestiinlaste pürgimused
antakse neile normaliseerimise hinnana.
Ka Hamas maksab oma hinna. Gaza on üha sügavamas kriisis.
Tuleval aastal jääb Gazas 2,2 miljonit inimest ilma veeta.
Keegi peab probleemi lahendama. See on Iisraeli probleem.
Suhete normaliseerimine on sild võimaliku lahenduseni
nende maade poolt, kellega Iisraelil on rahuleping.
Meie ees on kolme riigi lahendus: Gaza, Läänekallas ja Iisrael,
ning võimalus lahendada osa Gaza ja Läänekalda suurtest probleemidest.
Optimistlik lähenemine. - Veel üks kommentaar.
Kol Yacoubovich, saate hiljem veel ühe kõnevooru. Hr Oren?
Grisha mainitud kirjakoht Piiblis tähendab maskeeritud õnnistust.
Praegu negatiivsena näiv areng võib hoopis positiivseks osutuda.
Isegi kui palestiinlaste seas on nii palju lahkmeelt?
Gaza peab Palestiina omavalitsust oma nägemuse suurima takistusena.
Jah, aga Gazal on siiski ressursse,
nagu rannajoon. Gaza võib saada sadama.
Iisrael võiks teatud tingimustel seda lubada.
Ja ehk ka tehissaare ranniku lähedale.
Kui räägime kahe asemel kolmest riigist,
siis see on vana mõte. Varem oli kolmandaks riigiks Jordaania.
Aastate eest ei osanud Iisrael otsustada
territooriumi ja valitsuse vahel.
Kuigi Iisrael oli valmis taanduma osalt või enamikust Läänekaldast,
ei tahetud toona anda Läänekallast tagasi Jordaaniale,
kes oleks võinud luua sinna liitriigi või konföderatsiooni
kas Palestiinaga või Palestiina ja Iisraeliga.
See mõte võib teha comebacki
seekord kolme või nelja osalejaga.
Araabia Ühendemiraadid on samuti liitriik.
Selles on seitse osalusriiki, (end. Omaani ranniku lepinguriigid)
Need Pärsia lahe väikesed šeigiriigid said Suurbritannialt iseseisvuse
ja otsustasid peaaegu kohe korraldada valitsemise liitriigina
ning koondada kaitse ja välissuhted ühe ametkonna alla.
Iga pool säilitas siiski teisi pool-iseseisvaid praktikaid.
Sama mudelit võivad järgida ka Jordaania ja Iisrael,
sest Palestiinale ei anta iseseisvat välispoliitikat ja kaitset.
Kol Eisin,
kuigi araabia palestiinlased korrutavad, et tahavad riiki,
tahavad ühed seda Iisraeli kõrvale, ja teised Iisraeli asemele.
Riigi loomise suhtes on nad ühel nõul.
Suhtun realistlikult Palestiina institutsioonidesse ja taristusse,
mida on Gazas ja Läänekaldal,
ning nende majandussüsteemidesse.
Selle põhjal näib,
et neist ei saa isegi läbikukkunud riiki,
mis võiks paremasse seisu jõuda. Ta on jäänud kinni oma olukorda,
kus sõltutakse tugevalt, kui mitte täielikult välisabist.
Kas nad isegi püüavad luua mingit alust,
kust edasi pingutada, või on see mäng,
kus nad püüavad keset probleemi loovida
ega usu lahenduseni jõudmist?
Põnev küsimus. Vaatleme korraks majandust.
Mainin küsimusele vastates veidi statistikat.
Esiteks on pool Gaza rahvastikust
alla 25-aastased.
Nad sündisid pärast seda, kui Iisrael ja PLO lepingu sõlmisid.
Nad on elanud kogu elu
Palestiina omavalitsuse ja Hamasi valitsuse all.
Kas nad on loonud töökohti ja võimalusi?
See taust on seotud täielikult nende tulevikuga.
See on keerukalt seotud ka Iisraeliga.
Iisraeli otsusega on Gaza 13 aastat blokaadis olnud.
Toetan seda otsust, kuid, oh vennad,
kuidas see mõjutab Gaza majanduse tulevikku.
Ka Läänekaldal on veidi vähem kui pool elanikest alla 25-aastased
ja ca pool elanikkonnast alla 30-aastased.
Väljakutse on sealgi sama. Kes loob töökohti ja tulevikku?
Ka sellega on seotud uue maailma võimalused.
Nad on suhteliselt haritud ja suudavad osaleda majanduses,
mida võib kujutleda Iisraeli kõrval: start-up-araabiariik
sadade miljonite araabia keele kõnelejate jaoks.
Araabia Ühendemiraatidest naabrid on juba huvitatud
koostööst sellise riigiga. See on muidugi utoopia.
Väljakutseks on majandusperspektiivid.
Töökohtade ja elujõulise tuleviku loomine
oma iseseisvale areenile on midagi,
millesse nad pole viimase kümne aasta jooksul midagi investeerinud.
Kol Yacoubovich, tahtsite varem midagi lisada?
Küsin ka teie arvamust ühe teise asja kohta.
Kas palestiinlastest araablased võiksid mingis olukorras
saada tihedalt Iisraeli osaks,
kuna nende institutsioonid oma praeguses seisus
ei suuda iseseisvalt oma riiki luua?
Näib, nagu koordineerinuksime oma vestluse.
Teadsin ette, mida tahtsid küsida.
Tahtsin öelda,
et on suur vahe poliitikutel
ehk Palestiina parlamendil ja valitsusel
ja tavakodanikel.
Töötan palju erasektoriga.
Mul on palju kliente ja sõpru Gazas.
Kuulen pidevalt seda vana juttu.
Vanem põlvkond ehk juhtkond tahab ehk kahe riigi lahendust
ja lahendust pagulasküsimusele.
Kuid kodanikud ise ütlevad minu kuuldu järgi:
"Püüdsime teid tappa ja püüdsime rahu teha,
kuid kumbki ei õnnestunud.
Mis oleks, kui naaseksime 1948. aastasse
ja saaksime taas üheks riigiks - Palestiinaks?"
Rääkisime sellest viimati.
Kuulen üha tihemini noortelt 20―30-aastastelt,
et nad on pettunud oma valitsuses nii Gazas kui Läänekaldal.
Läänekaldal räägivad nad sellest vabamalt kui Gazas.
Gazas võidakse sind selle eest kas vahistada või tappa.
Nägite ehk eelmine nädal videot, kus ühe mehe ema suri koroonasse
ja Hamasi politseinikud peksid mehe peaaegu surnuks
vaid seetõttu, et ta julges kodust välja minna.
Selline on elu Gazas, kuid inimesed siiski räägivad.
Nad kritiseerivad Hamasi ehk Gaza valitsust.
Paljud palestiinlased räägivad uuest nägemusest -
nende Palestiina omavalitsus ei suuda riiki luua,
nii et nad tahavad selle asemel ühe riigi lahendust.
Mina iisraellase ja sionistliku juudina ei nõustuks sellega kunagi.
Ma ei hääletaks valitsuse poolt, kes nõustuks sellise lahendusega.
Täpselt. - Aga see on...
Ehk toob see Lähis-Ida uus reaalsus midagi head
ja inimesed hakkavad sellest rääkima.
Hr Oren, lisaksin lühidalt,
et minagi kuulen palestiinlaste tänavail nooremalt põlvkonnalt
Iisraeli valitsetavast ühe riigi lahendusest
või millestki vastavast.
Teema märkimisväärseim eestkostja on Abbasi poeg.
Ta ütles avalikult,
et näeks piirkonnas pigem üht riiki.
Sellest hoolimata tähendaks see juudiriigi nägemuse lõppu.
Kui arvutada kokku Iisraeli, Gaza ja Läänekalda rahvastikud,
oleks veidi suurem enamus rahvast araablased ja moslemid.
Meenutan Grisha sõpradele,
kes igatsevad tagasi 1948. a olukorda.
Siin oli tõesti üks riik: Briti mandaat.
Me ei ahvatle britte siia tagasi.
See oli nende esimene Brexit ja nad ei tule tagasi.
Peame palestiinlastega ise hakkama saama.
Peaaegu kõik on nõus,
et riik võib olla kas juudiriik või demokraatlik,
sest demograafia teeb oma töö. Ehk on siin 20-60 aasta pärast
araablaste või moslemite enamus ja juutide vähemus.
Kui araablastel õnnestub hääletada ühe partei valitsuse poolt,
valitsevad riiki nemad. See pole kindel.
Nad ehk võitlevad omavahel.
Kuid alati kui räägitakse 1947. a jagamisplaanist,
siis Iisrael pidi olema juudi enamusega riik,
kuid väga napi enamusega.
Ehk oleks immigratsioon juudi enamust suurendanud.
Kuid algul oli Iisraeli juutide ja araablaste arvu vahe
vaid mõned tuhanded.
Seda eksperimenti ei tasu proovida.
Tuleb leida kompromiss Iisraeli ja palestiinlaste vahele.
Saame näha, milline kompromiss leitakse,
sest poliitiline lahendus on muidugi palju parem kui sõjaline.
Oleme nende 72 aastaga mitmeid sõdu kogenud.
Aeg sai otsa. Aitäh, kol Yacoubovich, kol Eisin ja Amir Oren.
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri