Tere tulemast saatesse!
Vahemere idapoolne osa
Itaalia, Liibüa ja Aasia mandri vahel
on üks tsivilisatsiooni hällidest.
Seepärast on piirkonnas võideldud juba antiikaegadel.
Iidsed impeeriumid kadusid uute riigivormide teelt.
Viimaste aastate konfliktid ja koostöö
on seotud veealuste energiaressurssidega.
Iisraeli perspektiivist antud teemal vestlevad täna dr Eran Lerman,
Jeruusalemma Strateegia- ja Julgeolekuinistituudi asejuht
ja Shalemi Kolledži lektor.
Kesk-Iisraelist ühineb dr Hay Eytan Cohen Yanarocak,
teadlane Tel Avivi Ülikooli Moshe Dayani Keskuses
ning Strateegia- ja Julgeolekuinistituudis.
Ja stuudios on minuga TV7 analüütik Amir Oren.
Asume kohe teema juurde.
Tehke palun ülevaade olukorrast ja asjade arengust selles tülis,
mis näib üha tuure koguvat.
Kreeka ja Türgi vahel süvenevad pinged mereõiguse teemal.
Räägime piirkonnast,
mis asub põhimõtteliselt kahe Tripoli vahel -
Põhja-Liibanoni sadamalinna Tripoli
ja Liibüa Tripoli, millel on sama nimi.
Siin on kaks probleemi.
Esimene on seotud veepealsete probleemidega.
Seal asub palju saari,
nagu Vahemere idaosale omane on.
Need tekitavad probleeme mereõiguse vallas.
Kas saartel on nende ümber õigus
vaid 12 meremiili suurusele tsoonile,
või on neil õigus
täissuuruses erimajandustsoonile,
mille ulatus on 200 meremiili.
Siin on suur vahe.
Teine probleem on merepõhi
ja selle rikkad loodusvarad.
Sellega on seotud ka üks teine probleem -
nafta ja gaasi väärtus kahaneb.
Varem tohutu tööstusala on languses.
Vähemalt võrreldes teadmistepõhiste tööstusaladega.
Vaidlus, millele viitasid, hõlmab peamiselt Türgit ja Egiptust,
seoses merepiiridega,
ning Türgit ja Kreekat seoses saartega.
Kas Türgi võib neist saartest üle hüpata
ja jagada oma piiri Liibüaga, mis oleks võimas fantaasiahüpe.
Seepärast oodatakse, et Kreeka ja Türgi saadikud
istuvad läbirääkimistelauda ja lahendavad selle vaidluse.
Iisrael on hetkel vaatleja.
Aga kuna tal on suhted Egiptuse ja Itaaliaga,
ning Kreeka ja Küprosega, või vähemalt Küprose Kreekaga,
leiab Iisrael end Türgi suhtes vastase positsioonist.
Ärgem unustagem ka seda, et Küpros kuulub EL-i
ja EL toetab tülis Kreekat.
Küpros ja Kreeka kuuluvad EL-i, Türgi ja Kreeka on NATO-riigid.
Väiksem vaidlus käib ka Iisraeli ja Liibanoni vahel
seoses nendevaheliste piiridega, kuid sellega tegeleme eraldi.
See on tõepoolest keerukas tervik.
Dr Lerman, järgmine küsimus teile.
Teie teenistusnimekiri on pikk ja väärikas.
Olete olnud Iisraeli riikliku julgeolekunõukogu asejuht
ja teil oli võimalus osaleda mitmel kohtumisel,
kus arutati Vahemere idaosa teemasid,
nagu erimajandustsoone merel ja teiste maade vahelisi tülisid.
Kui sügavalt Iisrael selle kõigega seotud on?
Kuigi ta on pealtvaataja,
siis selle piirkonna vaidluste majandus- ja julgeolekuaspektid
mõjutavad ka Iisraeli.
Esiteks, me pole lihtsalt pealtvaatajad.
Oleme osa strateegilisest joondumisest.
See pole ametlik liit,
kuid see on strateegiline joondumine.
Täna kuuluvad sinna Prantsusmaa,
Kreeka, Küpros, Egiptus, Iisrael
ning Araabia Ühendemiraadid (AÜE).
Itaalia, Jordaania ja Palestiina omavalitsus
on samuti Vahemere idaosa gaasifoorumi liikmed.
See loodi 2019. a algul.
Kuid nad pole selles vaidluses eriti osalenud.
Iisraelil on siin suur roll, kuigi mitte tingimata sõjaline.
Meie motiivid selle suhtes võib jagada kahte erineva suurusega ossa.
Amir ütles juba varem selgelt,
et energiadimensioon on küsitavaks muutunud.
Nafta- ja gaasiturgudel on maa jalge alt kadunud.
Kui tsiteerida Henry Kissingeri arvamust selle kohta,
miks akadeemilised tülid ja võimuvõitlused nii julmad on,
siis sellepärast, et neil on nii tühine hind.
Nii et kuigi gaasi ja nafta hind Vahemere idaosas
eriti ei ahvatle,
on siiski tegu sümboolse elemendiga suuremas võitluses.
Suurem võitlus käib regionaalse hegemoonia pärast.
Erdogani poliitika vallas usaldan rohkem dr Yanarocaki ekspertiisi,
kuid Türgi otsustas murda EMGF-i ehk Vahemere idaosa gaasifoorumi.
Ta näeb EMGF-i regionaalse ühendusena,
mis on suunatud Türgi huvide vastu.
Türgi tahaks ühendust kas nõrgendada
või võimalusel hävitada.
Selle usu- või fantaasiahüppega,
mille järgi Kreeta saarel pole majandustsooni jne,
võib Türgi tõmmata joone, mis ühendab tema erimajandustsooni
Liibüa erimajandustsooniga.
See on eelkõige mõeldud
Küprose, Egiptuse ja Iisraeli äralõikamiseks.
Türgi peab neid vaenulikeks, problemaatilisteks
või vaenuriikideks.
Nii näeb asja Türgi praegune juhtkond.
Aga see pole alati nii olnud.
Nad peavad meid rivaalideks ja isegi vaenlasteks.
Nad tahavad meid ära lõigata,
nii et me ei saaks kasutada gaasi- või võimukanaleid
oma kaupade toimetamiseks Euroopasse.
Asi pole niivõrd Türgi majandushuvides.
Oleks kerge leida lahendus,
mis avaks Türgile ja meile ühise keele.
Asi on piirkonna domineerimises ja EMGF-i ridade lõhkumises.
Dr Yanarocak, mida teie sellest arvate?
Minu nägemuse järgi
püüab Türgi leida loovat lahendust
probleemidele Kreekaga.
Türgi pressi väitel
püüab Türgi luureteenistus
soojendada suhteid Egiptusega,
et uut kokkulepet sõlmida.
Türgi valitsus püüab veenda egiptlasi
sõlmima võimaluse korral Türgiga uut merepiirilepingut,
kus nad Kreeka arvelt uusi merealu saaksid.
Minu arusaamise järgi seda ei juhtu.
Hr Erdogan on käivitanud juba delegitimeerimiskampaania
Egiptuse presidendi Abdel Fattah al-Sisi vastu.
Türgi püüab tõmmata Kreekat kohta,
kus Türgil oleks mugavam
oma huve kaitsta.
Seepärast püüab Türgi valitsus ära kasutada
oma liikmestaatust NATOs
ja muuta allianssi neutraalseks vahendajaks
Kreeka ja Türgi vahel.
Türgi tahab vältida rahvusvahelisse kohtusse minekut.
Ta teab väga hästi, et rahvusvaheline õigus
toetab selles loos Kreeka nägemust.
Seepärast otsib Türgi lahendust
kahepoolsetel tingimustel.
Nii avaldatakse Kreekale survet oma laevastikuga.
Türgi mängib viimase piiri peal.
Hr Oren, nagu varem mainisite,
on Kreeka ja Türgi põhimõtteliselt liitlased
oma NATO-liikmelisuse kaudu.
Samas karmistub nende vastastikune retoorika.
Selles loos osaleb ka kolmas NATO liige Prantsusmaa.
Ta on Kreeka poolel
ja on saatnud oma fregatte piirkonda Kreekat toetama.
Samas korraldatakse piirkonnas ka õppusi ja tehakse manöövreid.
Seda kõike NATO egiidi all, samal ajal,
kui käib tüli teise NATO liikmega tolle heidutamiseks.
Kasutusel on igasugused tehnikad,
mis ületavad rahvusvahelise õiguse piire
ja seavad alliansi read süngesse valgusse.
Kui vaatame olukorda,
siis see tundub eskaleeruvat.
Liibüa on oluline mängunupp
selle piirkonna malepartiis.
Kui Liibüa Tripoli rahvusliku ühtsuse valitsus GNA
ja president al-Sarraj
seal peetud võitlusest võidukalt ei välju, tähendaks see,
et erimajandustsooni leping Liibüa ja Türgi vahel
oleks rahvusvahelise üldsuse silmis õigustühine.
Ja Liibüa siseopositsioon
toetab selles küsimuses Egiptust ja Kreekat
ning ajaks Türgi ilmselt piirkonnast välja
ja ta jääks Vahemere idaosa ringist välja.
Kas olukord eskaleerub ka Liibüas?
ÜRO on teatanud suurtest relvasaadetistest Liibüasse.
EL mereoperatsioon IRINI
töötab ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1970 alusel.
Operatsioon on ilmselt tõhutu,
nagu EL välispoliitikajuht J. Borrell tunnistas
kohtumisel Egiptuse välisministri S. Shoukryga. Kuhu see kõik viib?
Räägime korraks laevastikest.
Briti traditsiooni kohaselt on laevastik kõrgem teenistusvorm.
Iisraelis on selleks õhu- ja maaväed,
ning laevastikult oodatakse abi
pika sõja üleelamisel.
Selle ülesandeks on importida tsiviilelanikele vajalikke kaupu
ning ka naftat ja teisi tähtsaid ressursse.
Tänapäeval tuleb kaitsta ka gaasijuhtmeid ja muud varustust.
On irooniline, et üksnes prantslased, itaallased ning britid
on kunagi Vahemere laineid valitsenud.
Ameeriklased saabusid piirkonda 1946. a,
ettekäändel, et saatsid oma sõjalaeva
Türgi suursaadiku Erteguni kirstu Istanbuli viima.
Ta suri teenistuspostil Washingtonis.
Tema pojad asutasid kunagi plaadifirma Atlantic Records.
Pärast USA lahingulaeva Vahemerele saabumist
jäi see kohale ja nii sai alguse 6. laevastik.
Selle eesmärgiks oli takistada NSVL-i laevastiku pääs
Mustalt merelt Vahemerele.
Seda taheti takistada.
Nüüd on venelased taas mängus. Nad on ka Liibüas.
Nüüd võib kõike vajalikku transportida õhuteitsi -
vägesid, relvi, mida tahes.
Iisraeli laevastik jälgib relvade salakaubavedu
Liibüast Egiptuse kaudu Gaza sektorisse.
See on oht, millest Iisrael alati teadlik on.
Need võivad jõuda kergesti Hamasini või mõne džihaadirühmituseni
ja nii Iisraeli ohustada.
Iisraeli laevastikul on äkitselt kesksem roll
kui iial varem.
Türklased, kes ei lasknud varem Iisraeli NATO õppustele,
on ise segatud muudesse tülidesse austrialaste ja teistega.
Igal aastal näib Erdogan leidvat oma raevule uue ohvri
ja Iisrael saab hetkel kergemalt hingata.
Kuid NATO peab Iisraeli kasulikuks liitlaseks.
Dr Lerman?
Üks tähtsamaid muutusi,
mida oleme näinud alates 2020. a algusest,
on seotud Prantsusmaa osaluse ulatusega.
Keerulistel põhjustel, mis on seotud Egiptuse stabiilsuse,
Liibüa võimutasakaalu
ja huvidega Pärsia lahel,
kus AÜE toetab jõuliselt
Egiptuse ja Kreeka positsiooni Vahemerel.
AÜE-le ei meeldi Moslemivennaskond
ja fakt, et Türgi rühmitust toetab.
Emiraatide toetus on olnud aktiivne ja nad on saatnud rohkesti relvastust.
Nad on teinud ka ühisõppusi Kreekaga
üsna lähedal Türgi relvajõududele.
Näeme märkimisväärse joondumise esile kerkimist.
See ulatub Pariisist Abu Dhabisse ja tagasi.
Selle huvide keskmes on hetkel Vahemere idaosa.
Loomulikult kuulub ka Iisrael sellesse grupeeringusse.
Prantsusmaa on väljendanud oma seisukohta sekkumisega Liibüas.
Ta on püüdnud kehtestada relvaembargot
al-Sarraji GNA valitsusele.
Türgi provotseerib seal Prantsusmaa laevu,
mis püüavad peatada relvaveolaevu.
Prantslased räägivad avalikult
õhubaasi rajamisest Küprosele.
See on ennekuulmatu.
Brittidel on baasid Akrotiris ja Dhekelias.
Kuid see on olnud nii iseseisvuse algusest peale.
Aga et prantslased saaksid Küprosele tulla,
peavad nad ütlema, et Prantsusmaa ei luba
Türgi regionaalseid hegemooniapürgimusi.
Nägime seda Prantsusmaa, Egiptuse, AÜE
ja Kreeka ühisõppustel.
See on kaudselt ka põhjus, miks president Macron
on seadnud end Liibanoni struktuuride uuendajaks.
Oma kahe visiidiga signaliseeris ta, et Prantsusmaa haarab ohjad.
Vastasel juhul kardetakse, et seda teeb Türgi.
Päev pärast tema esimest visiiti
käis Beirutis kõrge Türgi delegatsioon.
Spordis nimetatakse seda
üks-ühele sööduolukorraks.
Kõikjal, kuhu näeme türklasi tungivat,
näeme prantslasi end vastukaaluks seadmas.
Siin on tekkimas uus, tähtis dünaamika.
Strateegilisest aspektist
pole Iisrael pärast 1950. aastaid Prantsusmaale nii lähedal olnud.
Või alates 1960. aastaist.
Siit võib areneda midagi huvitavat.
Dr Cohen Yanarocak, räägime liibanonlaste rollist selles olukorras.
Kui USA Süüria erisaadik James Jeffrey käis Türgis,
et arutada olukorda Süürias,
tõdes ta, et USA ja Türgi on Süüria suhtes ühel nõul.
Samal ajal ütleb USA välisminister Mike Pompeo,
et USA ja Prantsusmaa on ühel nõul Liibanoni suhtes.
Lisaks näib,
et eksisteerib ühine joon ka Küprose suhtes.
USA kiitis president Trumpi ja välisminister Pompeo juhtimisel heaks
relvaveoembargo tühistamise Küproselt.
Türgi kaitseminister ütles,
et see viib regioonis konfliktide ja tülideni.
Nagu dr Lerman rääkis, tahab Prantsusmaa sinna õhubaasi luua.
See teeb Türgile muret
ja on vastuolus nende riiklike julgeolekuhuvidega.
Kuidas näete olukorra arengut Türgi seisukohast?
Eelkõige näevad türklased,
et USA positsioon Türgi suhtes on ambivalentne.
USA toetab Türgit Liibüas ja Süürias,
kuna tema tegevus neis riikides
on väljakutseks ka Venemaale.
Aga kui vaatame teisi alu, näiteks Liibanoni või Küprost,
näeme, et USA toetus pole automaatne.
Näeme, et neil aladel on USA Türgi suhtes skeptiline.
Ta ei toeta seal Türgit, vaid on pigem tema vastu.
Türgi seisukohast vaadates
näib USA olevat uueks ohuks rahvuslikule julgeolekule.
Kui vaatleme Kadir Hasi Ülikooli igaaastaseid uurimusi Istanbulis,
märkame, et neli aastat järjest
on USA koos Iisraeliga
klassifitseeritud suurimaks ohuks Türgi riiklikule julgeolekule.
Türgi pressi väitel
on USA käivitanud Türgi vastu blokaadi.
Nad ütlevad, et Prantsusmaa, Suurbritannia ja USA
püüavad Türgit sisse piirata.
Pressi väitel rajas USA Aleksandropolise linnas,
Türgi ja Kreeka piiri lähedal uue armeebaasi.
Nad ütlevad, et USA saadab regiooni uusi vägesid
ja Prantsusmaa saadab lennukikandja Charles de Gaulle,
nagu dr Lerman mainis.
Näeme Prantsusmaa kasvavat kohalolu Küprosel.
Türgis on üks väljend:
"Türklasel pole muud sõpra peale teise türklase."
Hr Erdogan suutis lõpuks veenda oma välispoliitika vastaseid selles,
et türklastel pole teisi sõpru peale türklaste.
Minu meelest on see uus tase Türgi välispoliitikas.
Ärgem unustagem,
kuidas türklaste "hinnalist üksindust",
nagu nad seda nimetavad,
on süvendatud alates 2010. aastast.
Toona oli Türgil EL-is veel hea maine.
Seejärel algasid protestid,
mis kulmineerusid nurjunud võimupöördekatsega.
Türgi heidab kindaid naabreile,
kui mittemoslemiriikidega sõnasõdu peab.
Erdogani taktika, kus rahvas kogutakse lippe lehvitama,
on katse juhtida rahva tähelepanu eemale majandusraskustelt
rahvuslikele ja usulistele asjadele nagu Hagia Sofia
ja Vahemere idaosa pinged.
Tõepoolest. Saateaeg on lõppemas, nii et palun lõppkokkuvõtteid.
Hr Oren?
Iisraeli seisukohast vaadates
pole Erdogani iseteostuval paranoial alust.
Iisrael pidas Türgt ja Jordaaniat oma kaheks tähtsaimaks liitlaseks
1990. aastail, kui Egiptust valitses Hosni Mubarak.
Egiptus suhtus toona Iisraeli jahedamalt.
Erdogani ajastul taganes Iisrael vastumeelselt Türgi suunalt
Kreeka suunale.
Kümne aasta eest toimus Marmara intsident
ja taas võib ees oodata üks merevägede kokkupõrge,
kus Erdogan Iisraeli vaenlaseks nimetab.
Dr Lerman? Hästi lühidalt -
on viise Türgi ambitsioonide
või pigem Erdogani fantaasiate vaos hoidmiseks.
Tema nõrk koht on halvas majandamises.
Kui USA võtaks kindlama ja sidusama positsiooni
oma ambivalentse poliitika teostamise asemel,
kus Jeffrey on ühel ja Kongress teisel pool,
siis USA kindlam positsioon
võib Vahemere idaossa rohkem stabiilsust luua
ja provokatsioonid lõppeksid.
Lisaks - egiptlased tõestasid Liibüas,
et kui tõmmatakse selge joon, saab seda ka hoida.
See joon peab seal vastu.
Dr Yanarocak, üks lause, palun.
Türgi tugevdab oma laevastikku ja käitub, nagu oleks saar.
Ka Iisrael peaks kohe oma laevastikku tugevdama.
See on tänaseks kõik. Aitäh, dr Cohen Yanarocak,
dr Lerman ja Amir Oren.
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri