Tervetuloa Jerusalem studioon!
75 vuotta sitten perustettu Arabiliiga on kasvanut 6:sta 22:een jäseneen.
Pohjois-Afrikan, Levantin ja Persianlahden arabivaltiot -
ovat olleet yhtenäisiä ainoastaan toimiessaan Israelia vastaan.
Iran ja jihadistiryhmät ovat niiden arkkivihollisia, -
Israelilla on rauhansopimukset Jordanian ja Egyptin kanssa -
ja se on normalisoimassa suhteitaan Arabiemiraatteihin.
Arabivaltioiden eriävät intressit hei- jastuvat maiden keskinäisiin liittoihin-
sekä suhteisiin alueen ja maailman muiden ei-arabivaltioiden kanssa.
Aiheesta keskustelevat tänään Jerusalemista tr. Mordechai Nisan, -
heprealaisen yliopiston Lähi-idän tutki- muksen eläkkeellä oleva luennoitsija.
Tervetuloa! - Kiitos paljon.
Mukana on myös Jerusalemin lähiöstä Ma'ale Adumimista -
professori Hillel Frisch, Begin-Sadat -laitoksen johtava tutkija Bar Ilanista.
Tervetuloa! - Hei!
Studiossa on analyytikkomme Amir Oren. Mennään heti aiheeseen.
Kertokaa meille laajemmin -
arabivaltioiden keskinäisistä suhteista ja niiden taustoista.
Arabiliittoumaa ei ole varsinaisesti koskaan ollut olemassa.
On ollut useita arabiliittoumia, jotka ovat yleensä sotineet keskenään -
tai olleet keskinäisissä konflikteissa.
Panarabialaisuutta on tietenkin yritetty edistää -
etenkin Nasserin aikana.
On tehty joitain yhtenäistämisyrityksiä, -
joihin heikompi osapuoli on pakotettu.
Esimerkiksi Yhdistynyt Arabitasavalta, -
jossa Syyria oli 3 vuoden ajan Egyptin hallinnon alla.
Viime aikoina arabijohtajat eivät ole -
olleet halukkaita tai kykeneviä -
laajentamaan vaikutusvaltaansa -
kotimaidensa rajojen ulkopuolelle.
Jotkut johtajat ovat kylläkin huolissaan lähialueistaan.
Libanon ja Syyria ovat huolissaan toinen toisistaan.
Egypti on huolissaan Libyasta kuten se oli ennen Sudanista.
Se voi myös olla huolissaan Etiopiasta -
Niilin vesivirtojen takia.
Saudi-Arabiaa huolestuttaa Jemenin tilanne.
Kaikki nämä valtiot ovat huolissaan Iranista ja Turkista, -
jotka ovat muslimi-, mutta eivät arabivaltioita.
Israel oli myös alun perin -
kaikkien arabivaltioiden silmissä hylkiö.
Lukuunottamatta ehkä Transjordaniaa, -
koska kuningas Abdullah I teki salaisen sopimuksen -
pääministeri Ben Gurionin kanssa -
Palestiinan valtion jakamisesta, mikä ei toteutunut.
Nyt Israel on normalisoimassa suhteitaan Arabiemiraatteihin.
Ehkä muut Persianlahden valtiot seuraavat perässä.
Israel tunnistetaan alueella pysyvänä toimijana.
Kun arabivaltiot harkitsevat, -
liittoutuvatko Israelin kanssa vai ryhtyvätkö sotaan sitä vastaan, -
yleensä valtiot kuten Jordania ja Egypti -
päättävät liittoutua Israelin kanssa.
Seuraava kysymys on teille, professori Frisch.
Miten merkittävä virstanpyväs -
on Israelin lähentyminen arabivaltioiden kanssa?
Kertooko tämä yleisesti muutoksesta arabimaailmassa, -
joka koostuu enenevissä määrin -
erillisistä lohkoista, kuten Saudi-Arabia ja Arabiemiraatit.
Tai Qatar liittoutuu Turkin kanssa -
muslimiveljeskunnan ja omien ideologioidensa kautta.
Toisaalta jotkut alueen valtiot -
yrittävät pysyä neutraaleina.
Esimerkiksi Syyrian on pakko tukeutua Iraniin selviytyäkseen.
Maiden välillä on uskonnollisia siteitä -
shiiamuslimiyhteisön kautta.
Onko tämä Lähi-idän muutos tapahtunut vasta hiljattain -
vai onko tämä seurausta v. 2011 Arabikeväästä?
Uskon sen olevan seurausta nk. Arabikeväästä.
Yllättävin ilmiö -
Israelin ja Arabiemiraattien suhteiden normalisoimisessa on se, -
etteivät arabit protestoi sitä vastaan kaduilla.
Sen sijaan arabit protestoivat -
itse arabihallituksia vastaan -
tai Irania ja sen väkivaltaisia liittolaisia vastaan.
Olen varma, että arabien sunnihallitukset -
ovat huomanneet -
arabien protestoinnin puutteen;
he vaikenevat tämän palestiinalaisia vastaan tehdyn petoksen edessä.
Tämä motivoi yhä enemmän -
normalisoimaan suhteita Israelin kanssa.
Israelillakin on rajansa siinä, -
miten paljon se voi liittoutua näiden arabivaltioiden kanssa.
Tämä liittyy arabivaltioiden keskinäisiin eroihin.
Qatar pitää Saudi-Arabiaa merkittävimpänä uhkana, -
eikä siis normalisoi suhteitaan Israelin kanssa.
Se kuitenkin tekee yhteistyötä Israelin kanssa Hamasin suhteen.
Myöskään Syyria ei voi osallistua tähän, -
koska sunnihallitusten näkökulmasta lähentyminen Israelin kanssa -
on Iranille suuri uhka.
Pohjois-Afrikan valtiot puolestaan ovat liian kaukaisia -
voidakseen normalisoida suhteita -
ottaen huomioon maissa vallitsevan yleisen mielipiteen asian suhteen.
Näiden valtioiden ei yksinkertaisesti kannata ryhtyä -
normalisoimisprosessiin.
Puhutaan siis Israelista ja Persianlahden valtioista, -
Sudanista ja sen naapurivaltioista -
poislukien Syyria ja Qatar.
Epäilemättä tämä on suuri muutos.
Periaatteessa Syyria on keskeisin toimija, -
eikä Israel.
Tämä on suuri muutos 50 vuoden takaiseen verrattuna.
Tohtori Nisan, mikä on teidän näkemyksenne?
Tilanteen taustalla on paljolti Iran.
Iranin v. 1979 vallankumous -
on levinnyt alueella ja muodostanut nk. Shiiojen kuunsirpin.
Tämä on estänyt arabien yhtenäistymistä Lähi-idässä.
Useista valtioista koostuva arabi- maailma on sekaannuksen vallassa.
Jos ei aiemmin niin ainakin Iranin vallankumouksen -
ja Israelin ja Egyptin rauhansopimuksen jälkeen -
Egypti ikään kuin väistyi arabi- maailmasta ainakin joksikin aikaa.
Samalla Iran uhkaa arabimaailmaa.
Nämä ovat muuttaneet Lähi-idän pelisäännöt.
Etenkin arabimaailman politiikka on sekaisin: -
arabimaailma ei ole yhtenäinen.
Mikään liima ei sido heitä toimimaan yhdessä.
Näin ollen jokainen arabivaltio ajaa vain omia etujaan.
Arabivaltioiden keskinäiset liittoutumat ovatkin riippuvaisia -
valtioiden välittömistä intresseistä.
Arabiemiraattien tilanteella ei ole mitään tekemistä -
arabinationalismin tai islamin kanssa.
Valtio ajaa vain omia etujaan.
Tavallaan tämä on myös hyvä kehityssuunta arabimaailmassa, -
koska arabinationalismi ei perustunut mihinkään todelliseen -
arabimaailmaa yhdistävään tekijään.
Kaikki eivät edes olleet arabeja.
Tämä on siis heille positiivinen asia, vaikkeivät he niin sitä näekään.
On hyvä, että jokainen valtio -
huolehtii omasta hallinnostaan, politiikastaan ja selviytymisestään.
Israelille tämä taas avaa uusia mahdollisuuksia.
Herra Oren, palestiinalaiskysymys on vuosia ollut -
monille alueen arabivaltioille sisäinen asia.
Kymmenet ja joskus jopa sadattuhannet palestiinalaiset -
ovat vaikuttaneet useiden maiden sisäpolitiikkaan, -
esimerkiksi Libanonissa, Syyriassa ja Jordaniassa.
V. 2011 Arabikevät sai aikaan muutoksia, -
joihin eri hallitusten johtajien piti yllättäen vastata.
Heidän kiinnostuksensa palestiina- laiskysymykseen näyttää laskeneen.
Sen sijaan halutaan alueen vakautta.
Kuten tr. Nisan totesi, Iranin kysymys on ajankohtainen.
Sen liittolaiset käyvät sotaa ja tuovat muita ikäviä vaikutteita.
Miltä tilanne näyttää tänä päivänä?
Vastaus liittyy kaikkiin edellä mainittuihin sekä lisäksi muihin.
On lisäksi miljoonia pakolaisia ja pakkosiirtolaisia, -
jotka eivät ole palestiinalaisia.
Köyhien pakolaisten ja heidän jälkeläistensä ahdinko -
jopa viidenteen sukupolveen asti -
ei ole yhtä tärkeä huolenaihe muille arabeille, -
jotka ovat epätoivoisemmassa tilassa kuin palestiinalaiset, -
jotka saavat avustusta UNRWA:lta ja muilta kansainvälisiltä järjestöiltä.
Palestiinalaiset ovat myös sekoittaneet
isäntämaidensa kuten Libanonin ja Jordanian demografiaa.
Toinen tekijä on mainitsemasi Iran.
Arabiemiraattien kaltainen valtio pelkää Irania -
enemmän kuin palestiinalaisten kostotoimia.
Palestiinalaiset kiristivät aikoinaan saudeja.
He lahjoivat Hamasin, -
ettei se tekisi terrori-iskuja saudeja vastaan, -
vaan mielummin Israelia ja muita vastaan.
Toinen vastaus on, -
ettei palestiinalaisia ole täysin unohdettu.
Kaikki alkoi Egyptin rauhansopimusesta.
Alussa mainittiin Bar Ilan-yliopiston Begin-Sadat-instituutti.
Alussa Sadat teki erillisen rauhansopimuksen Beginin kanssa.
Hän vaati kuitenkin edistymistä myös palestiinalaisten suhteen.
Sadat murhattiin ennen kuin autonomiasta ehdittiin keskustella.
Kaikki arabihallinnot puhuisivat näin.
Ne hyväksyvät sopimukset, jotka palestiinalaisetkin hyväksyvät.
Ne eivät ole "katolisempia kuin paavi", jolla viittaan palestiinalaisiin -
ja muslimeihin kuvainnollisesti.
Muistan jopa Saddam Husseinin kätyrin Sa'dun Hamadin puheen -
Washingtonissa 1980-luvun puolivälissä.
Saddamia kuulusteltiin, koska hän oli Irania vastaan.
Hamadi sanoi, että he hyväksyvät kaikki, mitä palestiinalaiset sopivat -
Israelin kanssa.
He eivät taistele, jos palestiinalaiset haluavat rauhaa Israelin kanssa.
Rauhanehtona Arabiemiraattien kanssa -
oli Benjamin Netanjahun luopuminen alueiden liittämissuunitelmistaan.
Näin on.
Professori Frisch, -
ollaanko nyt uudessa tienhaarassa -
Israelin ja palestiinalaisten välisen konfliktin käsittelyssä?
Hiljattain Jordanian pääkaupungissa Ammanissa järjestettiin konferenssi, -
jossa Irakin pääministeri, Egyptin presidentti -
ja Jordanian kuningas -
keskustelivat arabimaailman tilanteesta.
Avauspuheessaan kuningas sanoi, -
että vaikka palestiinalaiskysymys on heille tärkeä, -
keskusteluissa keskitytään enemmän -
ruoantuotannon turvaamiseen ja maan sisäisiin asioihin.
Valtiot kamppailevat pitkään jatkuneiden talousongelmien lisäksi -
covid-pandemian seurausten kanssa.
Rikkaat valtiot eivät ole olleet kovin halukkaita ryntäämään -
heikompien valtioiden apuun omien sisäisten ongelmiensa takia.
Miten tämä vaikuttaa arabi- maailmaan, joka on riippuvainen -
enemmän länsimaiden kuin saudien tai Arabiemiraattien tuesta?
Patrick Moynihan oli kuuluisa senaattori -
ja tunnettu Harvardin professori.
Hän sanoi tunnetusti, että politiikka on aina paikallista.
Tämä todellakin pätee kypsiin demokratioihin.
Suurin osa kansalaisista haluaa hyvän kotimaan sosiaalihuollon, -
sen sijaan että osallistuttaisiin mihinkään kansainvälisiin asioihin.
Tämä on totta globalisaatiosta huolimatta.
Arabiväestö kehittyy hyvin samalla tavalla.
Kun aloitin arabian opiskelun, -
otsikoissa oli vain ulkomaan asioita ja etenkin palestiinalaisasia.
Vuosien aikana arabiväestö -
on alkanut yhä enemmän keskittyä kotimaan asioihin.
Tämä nousi huippuunsa nk. Arabikevään aikana.
Palestiinalaiskysymys ei ollut enää keskiössä.
Vaadittiin vastuullista hallintoa.
Tämä on kypsymisprosessi.
Olen samaa mieltä kollegoideni kanssa siitä, -
että jokainen valtio ajaa omia etujaan.
Tämä on osa kypsymisprosessia, -
joka on näkynyt myös Euroopan -
sekä Etelä-Amerikan politiikassa.
Yleisesti ottaen palestiinalaiskysymys ei enää voi olla yhtä tärkeä.
Nähdään, että tänä päivänä arabiväestö ei protestoi -
Israelin ja Arabiemiraattien suhteiden normalisoimista.
He protestoivat valtioita -
tai ulkomaita vastaan, -
jotka puuttuvat heidän asioihinsa.
Näen tämän pitkän aikavälin ilmiönä.
Jordaniassa on kuitenkin ollut merkittäviä mielenosoituksia.
Maassa on suuri palestiinalaisväestö, -
joidenkin mukaan jopa 50-70% väestöstä.
Mielenosoituksia on ollut myös Jemenissä, Syyriassa ja Libanonissa.
Ne saivat alkunsa paikallisten palestiinalaisten aloitteesta.
He toivovat edelleen, -
että saataisiin aikaan sopimus, -
jossa pakolaisten jälkeläisille myönnettäisiin oikeus palata Israeliin,-
kuten he sitä nimittävät.
Viimeisin suuri palestiinalaisten mielenosoitus Jordaniassa -
järjestettiin v. 1989.
Sen jälkeen suurin osa Jordaniassa järjestetyistä mielenosoituksista -
on ollut kehittymättömässä Beduiinien hallitsemassa etelä-Jordaniassa.
Yksi syy on, että armeijaa ei ole laajennettu 1970-luvun jälkeen.
Samalla nuori väestö kasvaa ja työttömyys lisääntyy.
Palestiinalaiset eivät enää ole Jordanian yhteiskuntaa -
sekoittava tekijä.
Näin ollen Jordanian ei siis tarvitse puuttua palestiinalaiskysymykseen.
Palestiinalaiset ymmärtävät, että Arabiemiraatit -
seuraavat Euroopan Unionin jalanjälkiä.
He myöntävät palestiinalaisille paljon sosiaalihuollon avustuksia.
Loppupeleissä -
he eivät tule tukemaan palestiina- laisten tavoitteiden saavuttamista.
Ainoa poikkeus tähän on Jerusalem.
Jos Jerusalemin Al Aqsa-moskeijasta tulee jälleen kiistakapula, -
Jordania tulee tukemaan palestiinalaisia.
Tohtori Nisan, Jerusalemin asema on muslimeille uskonnollinen kysymys.
Ovatko arabivaltiot tästä yhtä mieltä -
Israelin suhteen?
Esimerkiksi Saudi-Arabia -
toisin kuin muut valtiot, -
jotka suhtautuvat Israeliin myönteisemmin, -
ovat ehkä valmiita normalisoimaan suhteensa Israeliin tulevaisuudessa, -
kunhan palestiinalaiskysymys ratkaistaan.
Miten tilanne tulee kehittymään?
Mainitsen presidentti Trumpin ja hänen ulkopolitiikkansa.
Kuten Netanjahu huomautti, -
Israelin ja arabivaltioiden suhteet eivät riipu palestiinalaiskysymyksestä.
Israelin politiikka on Trumpin politiikan seurausta.
Netanjahun aikana Israelin hallitus on jäädyttänyt palestiinalaiskysymyksen.
Trump teki samoin.
Palestiinalaiskysymyksen hyllyttä- minen on avannut mahdollisuuksia -
Israelin ja arabien suhteille.
Palestiinalaiset ovat siis menettäneet poliittisen vaikutusvaltansa.
Ei tiedetä, mitä tapahtuu, kun kysy- mys Jerusalemista nousee pöytään.
Tämä voi täysin muuttaa arabien ja muslimien liittoutumat.
He voivat liittoutua Israelia vastaan.
En sulkisi tätä pois, mutta siitä huolimatta -
kysymys Jerusalemista ja islamista -
on toistaiseksi hyllytetty.
Israelin ja palestiinalaisten välistä konfliktia ei olla nyt ratkaisemassa.
Tällä välin Israel pystyy rakentamaan -
näkyviä ja näkymättömiä suhteita useiden arabivaltioiden kanssa.
Palestiinalaiset eivät ole osoittaneet pystyvänsä olemaan -
minkäälainen merkittävä poliittinen toimija.
Inhimillisesti heidän tarinansa on surullinen.
Heidän visionsa muodostaa itsestään poliittinen toimija, -
kun katsotaan 60-70-lukuja, on osoittautunut tyhjäksi.
He eivät ole onnistuneet tässä.
Kaikki näennäiset saavutuksetkin ovat olleet pinnallisia.
Israelin ja palestiinalaisten kysymys ei koskaan ole ollut keskiössä.
Tämä on antanut Israelille mahdollisuuden edetä poliittisesti, -
vaikka konfliktiin ei ole löydetty mitään ratkaisua.
Näin ollen Israel on hyllyttänyt palestiinalaiskysymyksen.
Arabit ovat tarttuneet tähän, koska heilläkin on omia ongelmia.
Palataan siihen, että jokainen valtio huolehtii omasta hyvinvoinnistaan.
Syyrian hallinto on sekaisin, Irakin hallitus horjuu -
ja Libanonin valtio on epäonnistunut.
Tähän taustaan nähden Persian- lahden valtiot näyttävät melko vakailta.
Afrikan maat, edustavat ne sitten mitä tahansa epäonnistunutta hallitusta, -
ja koko tilanne osoittaa, että Lähi-idän arabivaltiot, -
Syyria, Irak ja ehkä Jordania ovat poliittisesti mitättömiä.
Siten myös palestiinalaiskysymyksestä on tullut poliittisesti mitätön.
Voidaan todeta, -
että kuten tiedämme, Lähi-idässä tapahtumia ei voi ennustaa.
Tänä päivänä vakaat hallinnot, -
kuten Arabiemiraatit, -
jonka hallinnolle toivomme pitkää ikää ja hyvää elämää, -
voivat huomenna murtua - ja päinvastoin.
Täytyy siis olla hyvin valppaana.
Meillä on taipumus romantisoida -
Israelin ja Arabiemiraattien lähentymistä, -
mikä on aivan kohtuullista. Tämä on kuitenkin Lähi-itä.
Ohjelma on lopussa. Pyydän teiltä loppuanalyysin, herra Oren, -
sillä meillä ei ole aikaa kuulla kaikkien analyysiä.
Otetaan mukaan vielä Turkki ja itäisen Välimeren kaasuputki.
Arabiemiraatit tulee yhä enemmän mukaan peliin -
samoin Saudi-Arabia, Egypti sekä Libya.
Arabiemiraatit on lähettänyt lentokoneita -
yhteiseen sotaharjoitukseen Kreikan kanssa.
Israel on lähentymässä Abu Dhabin kanssa.
Tämä näyttää muodostavan uuden liittouman alueelle.
Kyllä, on olemassa taloudellisia kysymyksiä kuten kaasuputki.
Egypti haluaa tehdä yhteistyötä Israelin, Kyproksen, Kreikan -
ja Italian kanssa, ja ajaa näin omia etujaan.
Libyan valtio on epäonnistunut.
Väistyvien diktaattorien kuten Gadda- fin ja Husseinin tilalle ei ole ketään.
Aikamme on lopussa.
On paljon muitakin näkökulmia, joista keskustelemme tulevissa ohjelmissa.
Kiitos tohtori Nisan, professori Frisch ja herra Oren.
Kiitos katsojillekin! Nähdään ensi kerralla!
Suomennos: Sonja Mattayev