Tere tulemast saatesse!
Iisraeli lõplikust taandumisest Liibanonis on möödas 20 aastat,
See röövis Iraani agendilt Hezbollah'lt
peamise põhjuse Iisraeli vastu võidelda.
Iraan on jätkanud siiski Iisraeli-vastast kampaaniat,
kasutades mh Süüriat oma lähteplatvormina.
Iisrael on hakanud Iraani käepikendusi Golani rindelt aktiivselt välja ajama.
Milline on seis selles võitluses,
kuhu kuuluvad nii küber- kui vasturünnakud?
Täna on vestlusringis
Iraani lektor IDCs hr Meir Javedanfar Tel Avivist,
dr Yossi Mansharof, Iraani ja poliitilise šiia islami teadlane
Jeruusalemma Strateegia- ja Julgeolekuinstituudist
ja Haifa Ülikooli Ezri Keskuses.
Stuudios on meiega TV7 analüütik Amir Oren.
Asume kohe teema juurde.
Millised on viimased arengud
Iisraeli-Iraani vahelises tülis?
Alustame lühikokkuvõttega viimasest neljast aastakümnest.
Mis selle aja jooksul on toimunud ja kuidas oleme tänaseni jõudnud.
Kohe pärast Iraani 1979. a revolutsiooni
nägi Iraani Revolutsioonikaart
ehk tänased kaardi Qudsi üksused,
Liibanoni ja šiiidi moslemeid
hea tööriistana võitluses Iisraeli vastu.
Nad lõid suhted šiiitlike liikumistega Amal ja Hezbollah.
Naaseme tänapäeva.
Pärast seda, kui Iisrael 2000. a Liibanonist taandus,
ja eriti pärast Süüria lahkumist Liibanonist viis aastat hiljem,
on Hezbollah jõudu kogunud
ja Iraan on saanud seal Iisraeli vastu eelposti.
2014. a levis üllatuslikult ISIS.
Daesh ehk ISIS oli peamine oht Assadi režiimile Süürias.
Iraan nägi siin võimalust
tungida lisaks Liibanonile ka Süüriasse.
Ta tuli Venemaa kombel Assadile appi.
Neil õnnestus tungida Süüriasse
ja nad püüdsid muuta seda rünnakuplatvormiks Iisraeli vastu
paigutades riiki luureposte
ja erinevat sõjavarustust.
Need pole olnud tingimata Iraani enda väed vaid võõrleegionärid.
Šiiitidest militandid, pakistanlased, afgaanid ja mitmed teised tegelased,
töötud, kes võeti palgasõdureiks.
Ideoloogiliselt innukad inimesed.
Nüüd teevad Iraanile muret võimalikud kaotused.
Viimase paari aasta vältel
on Iisrael korduvalt võidelnud Süürias Iraani ja selle agentidega.
Iisraelil on õnnestunud peletada nad kaugemale Edela-Süüriast,
mis on Iisraeli naabruskond.
Väed on lükatud mujale Süüriasse, mitte riigist välja, nagu väidetakse.
Pärat Suleimani tapmist jaanuaris
kolis Iraani fookus Iraaki,
kui nad ka kodumaal sisepoliitikas kaotusi olid kandnud.
Kuid Iraan keskendus ka Jeemenile, Afganistanile ja teistele aladele.
Hr Javedanfar, järgmine küsimus on teile.
Revolutsiooniline ajatolla režiim, mis 1979. a võimule tuli,
muutis Iraani islamivabariigiks.
Ta püüdis eksportida revolutsiooni ka mujale Lähis-Itta.
Samal ajal oli Iraak
Iraani revolutsioonipürgimustele oluliseks takistuseks.
Pärast 2005. a on Iisraelist saanud suurim takistus
Iraani ülemjuhile.
Iraan pole suutnud Lähis-Idas endale suuri alu kahmata.
Mingis etapis tundus,
et Iraani saadab Süürias ja Iraagis edu,
nagu ka Jeemenis ja mujal,
kuid Trumpi võimule tulles
ning pärast Iraanile ja ajatolla režiimile
karmide sanktsioonide kehtestamist, tundub,
et Iraani teovõime on märgatavalt nõrgenenud.
Ta pole suutnud eksportida oma ideoloogiat
ega rahastada oma piirkonda paigutatud palgasõdureid.
Kuidas näete iraanlasi nüüd, poolteist nädalat pärast seda,
kui riigi ülemjuht pidas kõne Qudsi ehk Jeruusalemma päeva auks?
Ta kuulutas Iisraeli päevad loetuks
ja nimetas riiki vähkkasvajaks.
Ta kutsus moslemimaailma Iisraeli hävitamiseks ühinema.
Kas näete Iraani õnnestumist neis pürgimustes,
kui Iisrael seda lubada ei kavatse?
Iraani ideoloogial, kui seda võrrelda NSVL-iga,
kes tahtis maailma kommunismi aateid eksportida,
on eksportida vaid oma poliitiline süsteem,
kus jurisprudents kuulub riigi tugevaimale isikule,
kes esindab islami oma mahdit, ehk päästjat tolle naasmiseni.
Selles mõttes on Iraan täielikult ebaõnnestunud
oma ideoloogia ehk revolutsiooniaate ekspordis.
Isegi Iraak ei taha kogu teemat puudutadagi,
kuigi riigis on suur šiiitlik enamus. Iraagis domineerivad šiiidid.
Ka Liibanon ei taha ideoloogiat omaks võtta.
Iraan on loonud ideoloogia kõrvale ka geograafilised huvid
ning nende kaudu kohtunud USA ja Iisraeli vastupanuga.
See aspekt on lähendanud Iraani eri grupeeringutele, nagu šiiitidele.
Põhjus, miks just šiiidid on lähim grupeering, on see,
et neid on varem rõhunud USA-meelsed režiimid ja naabrid.
Selles mõttes on Iraanil õnnestunud regioonist liitlasi leida.
Põhjus on selles, et Iraan on märganud geopoliitilisi auke
regiooni poliitiliselt ebastabiilstes riikides
ja tal on õnnestunud neid ära kasutada.
Kus on Iraan nüüd? Kas ta on nõrgem või tugevam?
Ütleksin, et nõrgem, mis puudutab positsiooni Lähis-Idas.
Ta on nõrgem, kuid kasutab toorest jõudu mitmes riigis.
Näiteks Iraagis ja Liibanonis.
Ta töötab kohalike liitlastega ühiste huvide kaudu.
Kui Hezbollah'l poleks Liibanonis oma relvajõude,
siis ma ei usu, et tal seal selline positsioon oleks.
Hezbollah ja Iraan on ära kasutanud Liibanoni sisemist ebastabiilsust.
Iraagi valimistel peaministriks valitud Al-Kadhimi näitab seda,
et Iraagi rahvas on küllastunud Iraani sekkumisest.
Iraan on oma ideoloogia suhtes kaotuspositsioonil,
kuid tal on kasutada jagatud huvid teiste regionaalsete mängijatega.
Neil on kasutada oma relvajõud.
See võimaldab kohalolu riigis poliitilise mõjutamise kaudu.
Tõepoolest. Kuidas teie seda näete, dr Mansharof?
On raske näha Iraani taandumas
Iraagist, Süüriast või Liibanonist.
Iraani võitlejad on juurdunud mõlema riigi ühiskondadesse.
Toon ühe näite.
Iraagi endine peaminister al-Abadi
käskis Iraagi võitlejail koju kaduda, nagu ka USA peaminister Pompeo.
See on nende maa. Nad ei saa koju minna.
Regiooni olukord on väga eriline.
Iraani suveräänsuspürgimustel Iraagis, Liibanonis ja Süürias
läheb raskeks.
Iraanil pole teist võimalust koostööks nende ringkondadega Iraagis,
või Süürias ja Liibanonis, kes tahavad Iraani sissetungile vastu hakata.
Iraagi uus peaminister al-Kadhimi
tahab ajada poliitikat,
mis Iraani-meelsed võitlejad Iraagis laiali ajaks.
Lähikuud on selles asjas väga otsustavad.
Nägime nädala jooksul kohtumisi
Saudi ametnike ja nende Iraagi kolleegide vahel.
Iraanlased tegid kohe oma käigu.
Nad ähvardasid rünnata Saudi Araabiat.
Kataib Hezbollah ja al-Nujaba brigaadid
ähvardasid rünnata Saudi Araabiat.
Isegi pärast Suleimani tapmist on Iraan ikka kindel,
et suudab USA Iraagist välja ajada.
Ta võtab vajadusel sihikule
Saudi Araabia naftarajatised.
Ajatolla Khamenei deklaratsioonidest võime näha,
et nagu nad rääkisid Jeruusalemma päeval,
tahavad nad vabastada rahvaid.
Nad tahavad näidata,
et šiiitlus on sunniitluse asemel õige suund.
See ei õnnestu ilma Saudi Araabia, Bahraini ja Iisraelita.
Ja USA juhatuseta.
Ja toetades vastavaid ringkondi regiooni ühiskondades,
eriti Liibanonis ja Iraagis, kes on vastu Iraani okupatsioonipürgimustele.
Mainisid iraaklasi,
Iraani toetatud võitlejaid.
Rahva Mobilisatsiooijõududesse kuulub tosinaid võitlejate rühmitusi,
keda Iraan ei toeta või kes pole Iraanile isegi lojaalsed.
Paljud neist toetavad Iraagi keskvalitsust.
Teisi toetab omakorda Türgi.
See tervik koosneb väga erinevatest võitlejatest.
Kui räägime Iraani toetatud üksustest, siis oleme näinud raporteid,
kus osad neist peavad teisi vähetähtsamateks.
Tuhanded afgaanid
on peredega Iraaki kolinud.
Seda on teinud ka pakistanlased, nagu hr Oren rääkis.
Paljusid neist on kasutatud Süüria sõjas.
Paljud on viidud isegi Liibanoni.
Kas Iraagi rahvas aktsepteerib välismaalaste kolimist riiki?
Isegi kui nad on šiiidid,
siis nende kultuurilised nägemused ei pruugi tingimata kattuda.
Nad ei järgi tingimata Khamenei õpetust,
vaid šiiitidest ametnike ja Iraagi mullade õpetusi.
Seda nimetatakse šiitluses taqlid'iks.
Afgaanid, pakistanlased ja iraaklastest võitlejad,
keda Iraani Revolutsioonikaart toetab,
järgivad oma valitsuste asemel Khameneid.
Iraan toetab neid.
Nad kuuletuvad Khameneile.
See ilmneb ka Hezbollah's.
Hezbollah' tegijad on kuulutanud,
et neid on noorpõlvest peale õpetatud järgima
Khamenei usumäärusi ehk fatwasid.
Sõltumata sellest, mida nende valitsus selle kohta ütleb,
toetavad nad Iraani poliitikat ja strateegiat.
Khamenei ja Ali al-Sistani (Iraagi kõrgeim usuõpetlane)
võistlevad avalikult.
Sistani on religioosselt kõrgemal tasemel,
kuid Khamenei maksab rühmitusele rohkem raha.
Selle raha sai Iraan tuumalepingu kaudu.
Revolutsioonikaart tahab täit sõda.
Khamenei maksab afgaanidele Süürias võitlemise eest.
Kui nad on kindlustanud, et Assad Süürias võimule jääb,
kuulutavad nad, et võitlevad seal, kuhu Khamenei nad käsutab.
Afganistani valitsus on samal ajal aga nende üleskutsete vastu.
Afganistani väitel kasutab Iraan ära
afganistanlaste viletsat olukorda,
kes on kolinud Iraani, et tööd leida.
Sama seis on ka pakistanlastega.
Võtmerollis on siin on taqlid, usumääruste järgimine.
Kui järgid Khameneid,
järgid Revolutsioonikaardi käske.
See võib juhtuda nüüd Süürias ja hiljem Jeemenis võideldes,
ja just seda Hezbollah ellu viibki.
See võitleb Süürias, Iraagis ja Jeemenis,
ning treenib agente Nigeerias.
Seda kõike pärast seda, kui Khamenei nad Süüriasse ajas.
Nasrallah (Hizbollah' juht) ei tahtnud Süüriasse minna.
Revolutsioonikaarti ülemjuhi väitel
läks Nasrallah Süüria sõja algul Khamenei jutule
ja ütles, et ei taha sõjas osaleda.
Tema sõnul õhutaks see Liibanonis
pingeid sunniitide ja šiiitide vahel
ja Hezbollah' šiiitide haru
oleks sellise otsuse vastu.
Nasrallah püüdis Khameneid veenda.
See ei aidanud ja Khamenei andis talle käsu.
Lõpuks ütles Nasrallah kaamerate ees,
et õhutas Khameneid Süüriasse minema ja Assadi päästma.
Liibanon on nüüd Iisraeli eesliin, kui räägime Iraani eelpostidest,
mida see on teistes riikides püstitanud.
Iraani pole viimasel ajal edu saatnud,
eelkõige kanna kinnitamises Liibanonis.
Hassan Nasrallah pole ka nii naiivne, kui iraanlased arvavad.
Tal olid ehk lähedased suhted Qassem Suleimaniga,
kes juhtis Revolutsioonikaardi Qudsi vägesid,
mis vastutavad islami revolutsiooniaate levitamise eest.
Kuid Suleimani järeltulija pole niivõrd huvitatud Lähis-Idast
kuivõrd Afganistanist ja teistest maadest Iraanist ida pool.
Qudsi üksused näivad suunavat nüüd tähelepanu pigem itta.
Liibanonist ja Hezbollah'st rääkides
tuleb eristada Kataib Hezbollah't, sest sel on Iraagis oma juhtkond.
Selle juht hukkus samas rünnakus Qassem Suleimaniga.
Liibanoni kohalik rahvas näib Nasrallah'sse veel hästi suhtuvat.
Ja tema asejuhti Naim Qassemisse, keda pooldavad šiiidid.
Temalgi on šiiidi õpetlase staatus.
Tasub meeles pidada,
et Naim Qassem sai hariduse Iraanis ja Iraagis
ning teda mõjutasid mitmed isikud.
See on väga lähedal sellele, mida Yossi Mansharof äsja ütles.
Kõik võimukeskused
ja kõik võimukandjad Lähis-Idas
omavad mitmeid eri isiksusi.
Iraagi peaminister Mustafa al-Kadhimi
on muidugi iraaklane, kuid ta on ka moslem.
Ta tahab kaasata Rahva Mobilistatsiooniüksusi
Iraagi julgeolekuvägedesse,
et need kuuletuksid talle või suurajatolla al-Sistanile
ning usujuht Muqtada al-Sadrile, mitte iraanlastele.
Nasrallah on liibanonlane ja šiiidist moslem.
Kuid Iisraeli ametnike silmis
asuvad nad kõik samal teljel.
Räägime Iraani, Liibanoni, Gaza ja Süüria teljest.
Nad näevad neid nelja keskust
igaüht omas jõus
ja suhetes teiste keskustega.
Nasrallah sai sellel teljel Suleimani surma järel võimu juurde.
Suleimani ei anna talle enam ülalt juhiseid ega juhtnööre.
Suleimani oli professionaal.
Paljud Iisraelis imetlesid tema võimeid,
kuigi samas ka vihkasid teda.
Tema strateegilised, operatiivsed ja taktikalised võimed
äratasid imetlust. Teda peeti osavaks vastaseks.
Nüüd, kui teda enam pole,
on Nasrallah kogenuim vastane ja juht sellel teljel.
Tema peab muidugi hoolitsema esmalt liibanonlaste huvide eest.
Mis puudutab Iraani saavutusi Liibanonis,
siis tal on õnnestunud varustada Hezbollah't ja Kataib Hezbollah't.
Nimi tähendab Jumala parteid.
Seepärast kasutatakse sõna 'hezbollah' mitmes araabiariigis.
Nad varustasid Hezbollah't Liibanonis
sadade tuhandete rakettidega.
Osa neist on täppisraketid. Neile toimetati ka muud varustust.
Iisraelil ja Hezbollah'l on ühine heidutusmõju
rünnakute osas Liibanonis ja Iisraelis.
See pole seotud Süüria sündmustega,
kuid siiski Hezbollah' vastu tehtud rünnakutega Süürias.
Tulemus pole veel lõplik. Iraani ei saa veel kaotajaks kuulutada
suhetes Süüria ja Liibanoniga Iisraeli-vastasel rindel.
Iraan on hetkel Lähis-Idas kaitsepositsioonil ja taandumas.
Kuid oleme näinud, et need liikumised käivad lainetena.
Iraani comeback on võimalik.
Hr Javedanfar, küsiksin selle kohta, mida Khamenei rääkis taqiyya'st,
moslemite printsiibist, mis hõlmab ka õigust eksitada.
Ta rääkis sellest rahvusvaheliste organite ja lääneriikide suhtes.
Ta õhutas Iisraeli vastu võitlevaid palestiinlasi
seda õigust kasutama.
Nad võivad õigust harrastada,
kui hoiavad oma silmad lahti lääneriikide,
eriti USA ja Euroopa suhtes.
Neid peetakse riikideks, keda ei saa usaldada,
sest neil on oma huvid.
Ta julgustas kasutama
kõikvõimalikke vahendeid Iisraeli hävitamiseks.
Kuidas teie ajatolla avaldusi näete?
Kas need räägivad Iraani frustratsioonist?
Iisrael püüab jätkuvalt ära hoida Iraani laienemispürgimusi.
Taqiyya all mõeldakse siin eksitamist ja taktikaid.
Iraan tegeleb hetkel tagasilöögiga,
kuid näeb tunneli otsas valgust.
Iisraeli rünnakud on raportite järgi jätkunud Süürias,
ja räägitakse ka Iisraeli küberrünnakutest,
mis oli vastus Iraani küberrünnakule.
Iisraeli rünnak tekitas suuremat kahju.
Iraan on kaitsepositsioonil ka palestiinlaste küsimuses.
Teda toetab Hamas, aga ka Islamidžihaad.
Palestiinlaste Vabastusorganisatsioon PLO teda aga ei toeta.
Ta isegi ei taha PLO toetust.
See ei omaks tähtsust, isegi kui seda pakutaks.
Iraan tahaks Läänekaldal ebastabiilsust suurendada.
See on hetkel lootuskiir, mida ajatolla Khamenei näeb:
Iisraeli otsus ühendada Läänekallas oma aladega.
Hr Khamenei ootab seda Iisraeli otsust väga.
See oleks ainus võimalus
Läänekaldal ebastabiilsust luua.
Isegi kui Iraan ei toeta PLOd
ja Jordaania kaudu on raske Läänekaldale relvi tuua.
Igasugune ebastabiilsus Läänekaldal tuleb kasuks Iraani režiimile.
Khamenei võiks öelda, et tal oli õigus:
"Sõlmiste lepingu Iisraeliga ja tegite PLO kombel koostööd,
Vaadake nüüd, mis saite. Iisraellased ei võta teid kõnelustel tõsiselt.
Aga kui jätkate vastupanu teed, nagu Gaza, Hamas ja Džihaad,
ei suuda Iisrael teid solgutada nagu PLOd.
Iisrael teeb mõnes mõttes praegu just seda, mida Iraan talt ootab,
kuigi Iraanist erinevatel põhjustel.
Iisrael hoiab Hamasi majandust elus Qatari abirahade suunamisega.
Just seda iraanlased ootavadki ja see on 1001. põhjus,
miks Iisrael ei tohiks Läänekallast annekteerida.
Selle teema juurde tuleme lähiajal tagasi.
Saateaeg on otsakorral. Hr Oren?
Iisraeli väidetava küberrünnaku tähendus, millest Meir rääkis,
on selles, et iraanlastel tasub kaaluda võimalust,
et Iisrael sulgeb kogu Iraani tuumakompleksi.
See õnnestub pelgalt Enter-klahvi vajutades.
See annab kogu tuumamängule täiesti uue mõõtme.
Võime uurida seda lähemalt tulevastes saadetes.
Tõepoolest. Küberaspekt on äärmiselt oluline.
Nii sõjapidamises kui Lähis-Ida strateegilises kontekstis,
Aitäh saates osalemast, hr Javedanfar, dr Mansharof
ja hr Oren.
Aitäh head vaatajad! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri