Tervetuloa Jerusalem studioon!
Kuun alussa Israelin, Kyproksen ja Kreikan johtajat tapasivat Ateenassa -
ja keskustelivat Välimeren energia- ja turvallisuustilanteesta.
Turkki puolestaan on laajentanut Libyan aluevaltaustaan, -
koska pitää sitä itselleen kuuluvana talousalueena.
Tästä keskustelevat tänään -
Haim Koren, Egyptin entinen suurlä- hettiläs ja IDC Herzliyan luennoitsija,-
analyytikkomme Amir Oren sekä -
Bar Ilan ja Ariel-yliopistojen Venäjän ja Lähi-idän tutkimuksen asiantuntija, -
professori Zeev Hanin.
Herra Oren, kertoisitteko aiheeseen liittyvistä viimeaikaisista tapahtumista
sekä Libyan tilanteesta, -
joka on tämänhetkisen tilanteen keskiössä -
ja on uhka muun muassa sekä Turkille että Israelille.
Itäisen Välimeren alueella -
sijaitsevat Italia ja Malta -
ja etelässä Libya, joka on ollut Italian alaisuudessa.
Se oli monarkia kunnes kenraali Gaddafi -
syrjäytti kuningas Idrisin v. 1969.
Sitten on Kreikka, -
jolla on hallinnassaan lukuisia saaria.
Etelässä on Egypti ja idässä Turkki.
Itäisen Välimeren rannikolla etelässä ovat myös Syyria, -
Libanon, Israel sekä Kyproksen saari.
Kypros on Israelin ja Libanonin välissä.
Se on liittoutunut sekä Israelin että Kreikan kanssa.
Israelin ja Libanonin välillä on kiista -
Välimerellä olevista kaasulähteistä.
Israel oli Turkin liittolainen kunnes Erdogan nousi valtaan.
Hän islamisoi Turkin ulkopolitiikkaa, loittoni Israelista, -
ja liittoutui muslimiveljeskunnan kanssa.
Myös Qatar on muslimiveljeskunnan liittolainen, -
vaikka se sijaitseekin Persianlahdella.
Asettelu on nyt Turkki vastaan Israel.
Egypti on presidentti el-Sisin alaisuu- dessa muslimiveljeskuntaa vastaan.
Tr. Koren voi varmasti kertoi tarkemmin.
Israel, Egypti, Kreikka ja kreikanpuolinen Kypros, -
sekä tavallaan Italia muodostavat liiton, jota Yhdysvallat tukee.
Mitä tulee Libyaan, -
Gaddafin syrjäyttämisestä lähtien -
maata on repinyt sisällissota.
Vastakkain ovat herra Sarraj, -
ja kenraali Haftar, tai sotamarsalkka kuten hän itseään kutsuu.
Haftaria tukevat sekä Egypti että Venäjä.
Venäjä on myös Turkin liittolainen Syyriassa.
Sarrajia taas tukee Turkki.
Venäjä yrittää sovitella osapuolten välillä.
Menestyksestä on erilaisia raportteja.
Se näyttää epäonnistuvan, ja vaikka edistyttäisiin, se hajoaisi uudelleen.
Tilanne kulminoituu tällä hetkellä vielä verbaaliseen sotaan -
Turkin ja muiden osapuolten välillä.
Se koskee talousaluetta, -
joka kulkee idästä länteen Israelista Kyprokseen, Kreikkaan ja Italiaan.
Pohjoisesta etelään Turkista Syrtinlahteen -
alue kulkee Turkista Libyaan.
Näiden kahden liittoutuman risteys voi johtaa konfliktista sotaan.
Suurlähettiläs Koren, haluaisin kysyä Libyan tilanteesta.
Turkki on yrittänyt saada aikaan sopimusta Libyan kanssa, -
vaikkei Libya ole yhtenäinen.
Jotta katsojienkin olisi helpompi seurata, -
voisimme ajatella Kreikkaa kaupunkivaltioina.
Libya on monimuotoinen valtio, -
jossa on monia heimoja.
Jokainen heimo hallitsee omaa aluettaan, -
ja heimot ovat liittoutuneita keskenään.
Libyan syrjäytetty johtaja -
oli länsimaiden kritisoima ja vihaama -
muun muassa hänen ihmisoikeusrikkomustensa takia.
Hän onnistui kuitenkin ihmeellisesti yhdistämään maan eri heimot.
Nyt konflikti on tietenkin muuttanut muotoaan.
Suuri kiistakysymys on kuitenkin Välimerellä sijaitsevat kaasulähteet.
Israel on tietenkin löytänyt sieltä suuria määriä kaasua.
Myös Turkki haluaa tästä osalliseksi, ja se yrittää aktiivisesti -
estää Israelin, Kreikan, Kyproksen ja Italian välisiä sopimuksia.
Yleensä konfliktit juontavatkin juurensa talouskiistoihin.
Miten näette Turkin ja Libyan tilanteen -
tai YK:n tunnustaman Tripolin hallituksen, -
joka hallitsee vain pientä osaa Libyaa?
Turkkihan haluaa talousalueen yksinoikeudella itselleen.
Uskotteko, että tästä voi syttyä laajempi konflikti alueella?
Libya ei ole vain heimoyhteiskunta.
Jokainen pieni aseistautunut ryhmä -
hallitsee hyvin pientä aluetta.
Liikuttaessa Libyan sisällä alueelta toiselle -
yksikin ihminen voi joko päästää läpi tai pysäyttää matkanteon -
ihmisen mielialasta tai päivästä riippuen.
He voivat myös olla liittoutuneita muiden heimojen kanssa.
Tällainen valtio on epäonnistunut.
Gaddafin syrjäyttämisen jälkeen sitä on ollut vaikea kontrolloida.
Kukaan ei onnistunut yhdistämään valtiota niin kuin Gaddafi.
Italialaiset tietävät tämän parhaiten.
Italian sopimukset Gaddafin kanssa 90-luvulla -
muistuttavat tämän päivän Erdoganin ja Saksan välisiä sopimuksia -
koskien Syyrian pakolaisaaltoa Eurooppaan.
Liikuttamalla varoja -
Euroopan Unionista Libyaan -
voidaan kontrolloida maahanmuuttoa Libyasta Maltalle -
ja suoraan Italiaan ja Eurooppaan.
Keskeisimmät kysymykset ovat -
öljy tai energia sekä maahanmuutto.
Näin tämän komennuksellani Egyptissä.
Egyptin ja Libyan välillä on 2000 km yhteinen raja ilman mitään aitaa.
Se on helppo reitti Libyalle tai ISIS-järjestölle päästä Egyptiin -
tai kuten sitä kautta murhattiin Libyassa työskentelevä egyptiläinen.
Huomasin tilanteen vakavuuden.
Muistan myös, miten lähelle Egypti ja Venäjä pääsivät -
Syyrian kysymyksessa v. 2014-15.
Tämän seurauksena Venäjä on hiljalleen siirtynyt Libyaan.
Kysymys ei ole vain Italiasta ja Euroopan Unionista, -
Egyptistä, Venäjästä ja Turkista.
Suurin osa EU-maista, Yhdysvallat, Kiina ja Intia -
haluaisivat alueen vakautuvan.
Kukaan ei kuitenkaan onnistu siinä.
Haftaria tukevat Venäjä ja Egypti.
Sarrajia taas tukee Turkki.
Ne ovat nyt tarinan keskiössä.
Siksi sopimuksessa, jota yritetään aikaansaada, -
ei ole kyse vain Libyasta.
Se kiinnostaa supervaltoja.
Se liittyy myös Punaisen meren ja Välimeren alueen hallintaan.
Mainitsitte alussakin -
Euroopan kaasuvarantojen risteyskohdan, -
jonka tulisi pitkällä tähtäimellä kattaa Egypti, Israel, Kypros, Kreikka, -
Italia ja Eurooppa. Tämä tietenkin suututtaa Turkkia.
Erdogan haluaakin päästä sopimukseen Sarrajin kanssa -
kansainvälisestä rajasta Välimerellä estääkseen muiden liittoutumat.
Tämä johtaa siihen, että Italia ja muut yrittävät rauhoittaa tilannetta.
He tavoittelevat jonkinlaista sovintoa Libyaan, vaikkei vielä rauhaa.
Prosessi on pitkä ja vaatii paljon kärsivällisyyttä.
Lähi-idästä puhuttaessa ajattelemme aina idästä tulevia uhkia, -
kuten Irania ja sen liittolaisia.
Itäisen Välimeren kiehumispiste näyttää olevan yhtä räjähdysherkkä -
jossain määrin kuin Iranin konflikti.
Etenkin Turkin ja Egyptin välit ovat räjähdysherkät.
Venäjä on myös tiiviisti mukana alueella.
Pari viikkoa sitten presidentti Vladimir Putin vieraili Syyriassa -
osoittamassa tukeaan Assadin hallinnolle.
Sieltä hän meni Turkkiin allekirjoittamaan kaasusopimuksen.
Sopimus allekirjoitettiin Istanbulissa, -
ja samalla keskusteltiin myös Libyasta.
Venäjä tukee Egyptiä ja kenraali Haftaria.
Kuten suurlähettiläs Koren totesi, -
vastapuolta, Sarrajia, tukee Turkki.
Tilanne on melko haastava, -
ja se voi johtaa laajempaan konfliktiin, -
johon liittyvät myös Italia ja Kypros, jotka ovat osa EU:ta.
Tämä vetää mukaan myös super- valtoja, jotka ajavat Kyproksen etuja.
Israel on myös läheinen liittolainen, joka pyrkii kääntymään länteen -
ja arvioimaan tilanteen kehittymistä.
Miten kriittinen tilanne nyt on?
Tulee muistaa, että Venäjä ei ole eurooppalainen tai aasialainen.
Se on osa molempia maanosia, -
ei kaikkia kolmea meitä ympäröivää maanosaa.
Kautta historiansa Venäjä on ollut kiinnostunut lännestä.
Samalla se on halunnut pitää kiinni itämaisesta vallankäsityksestään -
ja statuksestaan suurvaltana.
Tässä tilanteessa tulee huomioida -
Venäjän kolme päätavoitetta.
Ne ovat globaaleja ja geopoliittisia, jotka heillä on ollut alunperinkin.
Heillä on myös kaksisuuntainen näkemys maiden välisistä suhteista.
Nämä suhteet ovat kehittyneet vasta hiljattain, -
mutta ovat myös neuvosto- ja sen jälkeisen ajan perua.
Lännen tuomista näkemyksistä on keskusteltu, -
mutta niitä ei ole koskaan toteutettu.
Saisinko minuutin puhua näistä tavoitteista.
Venäjän ensimmäinen tavoite nousi esille 2000-luvun alussa -
presidentti Putinin ensimmäisillä kausilla.
Pitäisikö Venäjän olla vain pohjois-eurooppalainen valtio, -
joka pelaa yleisten markkinasääntöjen mukaan?
Vai pitäisikö Venäjän palauttaa neuvostoajan statuksensa?
Presidentti Putin ymmärsi, että vastaus on ei.
Viimeinen pisara, joka vakuutti Putinin siitä, -
ettei hänen edeltäjiensä, Gorbatshovin ja Jeltsinin, sopimuksia toteuteta, -
oli Libyan tilanne.
Kun amerikkalaiset ja eurooppalaiset menivät Libyaan ja Irakiin, -
Venäjää pyydettiin olemaan puuttumatta tilanteeseen -
tai kansainväliseen ja paikalliseen islamilaiseen radikalismiin.
Vastalahjana Venäjälle taattiin heidän taloudelliset intressinsä.
Venäjä suostui, muttei omien sanojensa mukaan saanut mitään.
Syyrian kohdalla presidentti Putin -
itse asiassa ensimmäistä kertaa kieltäytyi, mutta meni sinne kuitenkin.
Nyt puhun nykytilanteesta.
Venäjän alkuperäisen geopoliittisen strategian mukaan -
Putin ottaa uudelleen haltuunsa kaikki heikot tai tyhjät alueet, -
jotka länsimaat ovat valmiita hänelle antamaan.
Se voi tapahtua voittamalla radikaalit islamistiryhmät kuten ISIS -
tai vetäytymällä alueelta, kuten amerikkalaiset nyt tekevätkin.
Kolmas tavoite on Libyan todellinen tilanne.
Venäjä on neuvostoajoista ollut kiinnostunut Libyasta.
Libya oli neuvoston alaisena ja peri sen aseman, -
edut ja puutteet.
Libya sai noin 4,5 miljardia Gaddafin aikaista dollaria.
V. 2008 Venäjä suostui lopettamaan tämän -
uusia sopimuksia vastaan.
Uudet sopimukset ovat nytkin hyvin kyseenalaisia.
Venäjä haluaa vähintäänkin saada rahansa takaisin tai tehdä voittoa.
Lisäksi he haluavat kontrolloida maan energiavarastoja.
Libya ei kuulu öljyntuottajavaltioiden -
tai kaasuntuottajien järjestöihin.
Näin Venäjä yrittää taiteilla maailman energiamarkkinoilla, -
joka on tärkeä osa politiikkaa.
Lisäksi tärkeää on Venäjän suhde esimerkiksi Turkkiin.
Sanon enää tämän viimeisen lauseen.
Pari viikkoa sitten Putin tapasi Erdoganin -
kaasuputken allekirjoitusseremoniassa.
He keskustelivat kaikesta muusta paitsi kaasusta, -
kuten hieman Iranista ja Irakista, mutta enimmäkseen Libyasta.
Joidenkin asiantuntijoiden mielestä he pääsivät sopuun jostakin.
Herra Oren? - Välimeri on NATO:n eteläisin siipi.
Siksi 6. laivasto on niin tärkeä USA:n ja liittolaisten strategian kannalta.
Lentotukialusten ja sukellusveneiden -
tarkkaa lukumäärää ja sijaintia ei tiedetä.
Venäjälle tämä on tietenkin uhka.
Venäjä haluaisi pitää 6. laivaston pois Välimereltä -
tai tuoda sinne oman laivastonsa, jonka tukikohta olisi Latakia -
tai ehkä myös Libya.
Vastakkain ovat Ghazi ja Tripoli.
Vuoden -67 Kuuden Päivän sotaan saakka Libya oli länsimaiden leirissä.
Wheelus-ilmatukikohta oli strategisesti yksi Yhdysvaltojen -
tärkein tukikohta 3. maailmansotaa ajatellen.
2. Maailmansodassa Romania ja natsi-Saksa käyttivät -
raskaskalustoisia pommikoneita.
He ajattelivat tämän kaluston kuuluvan myös neuvostokalustoon.
Kuuden Päivän sodan jälkeen -
Libya joutui katkaisemaan suhteensa Yhdysvaltoihin, -
ja pidettiin mielenosoituksia.
Gaddafi syrjäytti monarkian.
Hän oli vain kapteeni, mutta ylensi itsensä kenraaliksi.
Hän hallitsi yli 40 vuotta.
Tuona aikana hän lähensi Libyan ja Ranskan välisiä suhteita -
ja osti Miraz-hävittäjiä, joita hän lainasi Anwar Sadatille -
v. 1973 sodassa.
Hän halusi vaikutusvaltaa.
Libya ja Egypti olivat tuolloin liittoutuneet.
Sadat alkoi epäillä Gaddafin haluavan valloittaa Egypti.
Yhdysvallat taisteli Gaddafia vastaan.
1980-luvun puolivälissä oli el Dorado kanion-operaatio, -
johon Ranska kieltäytyi osallistumasta.
Ranska kielsi presidentti Reaganilta ylilennot.
Taistelukoneiden piti lentää kiertotietä pommittaakseen Gaddafia.
He osuivat Gaddafin telttaan, mutta Gaddafi oli ehtinyt paeta.
Syrtinlahdella käytiin myös taistelu -
Yhdysvaltojen ja Libyan välillä.
Taustalla on paljon historiaa, ja paljon on vaakalaudalla.
Suurlähettiläs Koren, historiasta puheenollen, -
Ottomaanien valtakunta levisi heidän saavutettua voittoja alueella.
Tämä johti myös lopulta Israelin -
ja Jerusalemin valloitukseen.
Ottomaanithan hallitsivat Jerusalemia 400 vuotta -
aina vuoteen 1919 saakka.
Kääntääkö Turkki nyt katseensa etelään -
ja ymmärtää jälleen kerran, että Egypti on heidän kasvunsa tiellä?
Egyptihän vastustaa muslimiveljeskuntaa, -
joka on Recep Tayyip Erdoganin taustajärjestö.
Todellisuus tuo mielenkiintoisen näkökulman.
Toisaalta on havaittavissa -
ottomaanien perinteen jatkuvuus.
Toisaalta ajat ovat muuttuneet niin dramaattisesti, ettei niitä voi verrata.
Ottomaanien perintö ulottui kylläkin -
Egyptiin, Libyaan, Sudaniin ja muualle alueella.
Ottomaanit hallitsivat noita alueita tehokkaasti -
ensimmäiset 300 vuotta 400:sta vuodesta.
Viimeiset 100 vuotta olivat alamäkeä.
Jos sitä verrataan tähän päivään, -
ja viittaan myös Putiniin ja Erdoganiin, -
nähdään, että Erdogan haluaisi tulla sultaaniksi.
Putin taas haluaisi tulla tsaariksi.
Tämä on globaali näkökulma.
Erdoganin strategia on riskialtis, -
ja hän liittoutuu radikaali-islamistien kuten Qatarin, muslimiveljeskunnan -
ja Hamasin kanssa.
Muut sunni-arabivaltiot, kuten Egypti, Saudi-Arabia, Jordania, Arabiemiraatit
taistelevat näitä terroriryhmiä vastaan -
Abdul Fatah el-Sisin määritelmän mukaan.
Näihin terrorijärjestöihin kuuluvat myös -
Hamas, Islamilainen Jihad ja ISIS.
Erdogan liittoutuu niiden kanssa.
Tavallaan hän menee shiia-Irakin ja kalifaatin suuntaan.
Muut islamistivaltiot kulkevat aivan eri suuntaan, -
kuten Egypti, Jordania, Saudi-Arabia, Arabiemiraatit ja Israel.
Ne eivät ole tietenkään sama asia, mutta niillä on samanlaiset intressit.
Libyan sijainti on merkittävä kaikille näille valtioille.
Muistutan, että 90-luvulla Erdogan muutti suuntaansa, -
kun keskusteltiin Turkin mahdollisesta EU-jäsenyydestä.
Kun Turkki ei päässyt EU:n jäseneksi, se päätti kääntyä itään päin.
Se kääntyi Lähi-itään ja otti riskin Libyan ja Syyrian kanssa.
Erdogan epäonnistui.
Professori Hanin, aikamme on pian lopussa.
Haluan vielä mainita Poltavan taistelun Venäjän ja Ruotsin välillä.
Siitä on kauan aikaa, ja Ruotsi hävisi.
Ruotsin kuningas surmattiin häviön myötä, -
millä on ollut vaikutus maan politiikkaan tähän päivään saakka.
Tämän voiton jälkeen Venäjä hyökkäsi Turkkiin.
Tsaarin ja sulttaanin välillä käytiin merkittäviä taisteluita.
Sillä oli suuri vaikutus niin Lähi- itään, Eurooppaan kuin länteenkin.
Onko nykytilanne samankaltainen?
Haasteita on edelleen paljon.
Venäjän suuri haaste on länsi eli Eurooppa ja Yhdysvallat.
Venäjän katse on kuitenkin aina suunnattu etelään.
Moskovassa muistetaan hyvin Poltavan taistelusta se, -
että Ruotsin kuningas oli ennen suuren supervallan johtaja, -
mutta jälkikäteen hänestä tuli vain pienen Euroopan valtion johtaja.
Ainakaan Venäjän eliitti ei halua seurata tätä esimerkkiä.
Tällä hetkellä Venäjä haluaisi Libyaan Syyrian kaltaisen tilanteen.
Aikoinaan nuorena tohtoriopiskelijana Moskovassa Afrikan tutkimuksessa -
tiedän, miten Libyan tutkimusosasto tutki hyvin tarkkaan Libyan heimoja -
ja muslimiveljestuntaa sekä muita yksityiskohtia.
Uskon, että tämä tieto on heillä yhä takaraivossa.
Sotamarsalkka ja Venäjän puolustusministeri tapasivat -
ja heillä on edelleen samat intressit kuten infrastruktuurin kehittäminen.
Uskomme Venäjällä olevan merkittävä rooli jatkossa.
Herra Oren, päätöspuheenvuoro?
Libya on Israelille ja Egyptille yhteinen turvallisuuskysymys.
Aseet voivat tulla Libyasta Hamasille, jota vastaan molemmat taistelevat.
Valitettavasti aikamme on lopussa. Palaamme aiheeseen myöhemmin.
Kiitos suurlähettiläs Koren, herra Oren ja professori Hanin.
Kiitos katsojillekin, näkemiin ensi kerralla!
Suomennos: Sonja Mattayev