Tere tulemast saatesse!
Jaanuari alguses kohtusid Iisraeli,
Küprose ja Kreeka juhid Ateenas,
et arutada ühiseid julgeoleku- ja energiahuve Vahemere idaosas.
Türgi on omakorda laiendanud oma ekspansiooni Liibüasse,
sest peab seda endale kuuluvaks majanduspiirkonnaks.
Stuudios on Haim Koren,
endine Iisraeli suursaadik Egiptuses ja lektor IDC Herzliyas,
TV7 analüütik Amir Oren,
ning prof Zeev Hanin, Venemaa ja Lähis-Ida uuringute ekspert
Bar Ilani ja Arieli ülikoolides.
Hr Oren, kas räägiksite viimastest arengutest antud teemal
ja Liibüa olukorrast,
mis on praeguse olukorra keskmes
ja ähvardab muuhulgas nii Türgit kui Iisraeli.
Vahemere idaosa piirkonnas
asuvad Itaalia ja Malta
ning lõunas Liibüa, mis on olnud Itaalia alluvuses.
See oli monarhia, kuni kolonel Gaddafi
tõukas 1969. a võimult kuningas Idrise.
Siis on Kreeka,
kelle valduses on arvukalt saari.
Lõunas on Egiptus ja idas Türgi.
Vahemere idaosa rannikul lõunas on ka Süüria,
Liibanon, Iisrael ja Küprose saar.
Küpros on Iisraeli ja Liibanoni vastas.
Ta on liidus nii Iisraeli kui Kreekaga.
Iisraeli ja Liibanoni vahel on vaidlus
Vahemerel asuvate gaasiväljade pärast.
Iisrael oli Türgi liitlane, kuni võimule tõusis Erdogan.
Ta islamiseeris Türgi välispoliitika, distantseerus Iisraelist
ja sõlmis liidu Moslemivennaskonnaga.
Ka Qatar on Moslemivennaskonna liitlane,
kuigi asub Pärsia lahel.
Nüüd on vastamisi Türgi ja Iisrael.
Egiptus on president al-Sisi juhtimisel Moslemivennaskonna vastu.
Dr Koren võib kindlasti täpsemalt rääkida.
Iisrael, Egiptus, Kreeka ja Kreeka-poolne Küpros,
ning teatud mõttes ka Itaalia moodustavad liidu, mida toetab USA.
Mis puudutab Liibüat,
siis alates Gaddafi kukutamisest välisjõudude poolt
on riik olnud kodusõja keerises.
Vastamisi on hr Sarraj,
ja kindral Haftar, või sõjamarssal, nagu ta end ise nimetab.
Haftari toetavad nii Egiptus kui Venemaa.
Venemaa on ka Türgi liitlane Süürias.
Sarraji toetab aga Türgi.
Venemaa püüab poolte vahel vahendajaks olla.
Edusammude kohta on erinevaid raporteid.
See paistab nurjuvat, ja isegi kui toimub mingi progress,
variseks see uuesti kokku.
Olukord kulmineerub hetkel veel verbaalse sõjaga
Türgi ja teiste poolte vahel.
See puudutab majanduspiirkonda,
mis kulgeb idast läände Iisraelist Küprosse, Kreekasse ja Itaaliasse.
Põhjast lõunasse Türgist Sidra lahte
liigub piirkond Türgist Liibüasse.
Nende kahe koalitsiooni ristmik võib konflikti sõjaks muuta.
Suursaadik Koren, tahaksin küsida Liibüa olukorra kohta.
Türgi on püüdnud jõuda kokkuleppele Liibüaga,
kuigi Liibüa pole ühtne.
Et vaatajailgi oleks kergem jälgida,
võiksime vaadelda Kreekat linnriigina.
Liibüa on mitmetahuline riik,
kus on mitmeid hõime.
Iga hõim valitseb oma piirkonda
ja hõimud on omavahel liidus.
Lääneriigid kritiseerisid ja vihkasid
Liibüa kukutatud juhti
muuhulgas tema inimõigusrikkumiste tõttu.
Tal õnnestus siiski imekombel riigi erinevad hõimud ühendada.
Nüüd on konflikt teise kuju võtnud.
Suur tüliküsimus on siiski Vahemerel asuvad gaasimaardlad.
Iisrael on muidugi leidnud sealt suures koguses gaasi.
Ka Türgi tahab sellest osa saada ja püüab aktiivselt takistada
Iisraeli, Kreeka, Küprose ja Itaalia vahelisi lepinguid.
Tavaliselt peituvadki konfliktide juured majandustülides.
Kuidas näete Türgi ja Liibüa olukorda
või ÜRO tunnustatud Tripoli valitsust,
mis kontrollib vaid väikest osa Liibüast?
Türgi tahab majanduspiirkonda ainult endale.
Kas usute, et see võib regioonis laiema konfliktini viia?
Liibüa pole vaid hõimuühiskond.
Iga väike relvastatud rühmitus
valitseb väga väikest ala.
Liibüas ühest piirkonnast teise liikudes
võib kasvõi üks inimene sind läbi lasta või peatada su reisi
sõltuvalt meeleolust või päevast.
Nad võivad ka teiste hõimudega liidus olla.
Selline riik on läbi kukkunud.
Gaddafi kukutamise järel on olnud seda raske kontrollida.
Kellelgi ei õnnestunud ühendada riiki nii nagu Gaddafil.
Itaallased teavad seda parimini.
Itaalia kokkulepped Gaddafiga 1990. aastatest
meenutavad tänase Erdogani ja Saksamaa vahelisi lepinguid
Süüria põgenikelaine teemal Euroopasse.
Finantside pumpamisega
Euroopa Liidust Liibüasse
võidakse kontrollida immigratsiooni Liibüast Maltale
ning otse Itaaliasse ja Euroopasse.
Keskseimad küsimused on
nafta või energia ja immigratsioon.
Nägin seda oma teenistuse ajal Egiptuses.
Egiptuse ja Liibüa vahel on 2000 km ühist piiri ilma igasuguse tarata.
See on kerge tee Liibüale või ISISele Egiptusse pääsemiseks
või nagu selle kaudu mõrvati Liibüas töötav egiptlane.
Täheldasin olukorra tõsidust.
Mäletan samuti, kui lähedale pääsesid Egiptus ja Venemaa
Süüria küsimuses 2014.-2015. a.
Selle tulemusel on Venemaa vaikselt Liibüasse liikunud.
Küsimus pole vaid Itaalias ja Euroopa Liidus,
Egiptuses, Venemaas ja Türgis.
Enamik EL-i riike, USA, Hiina ja India
tahaksid piirkonna stabiliseerumist.
Kellelgi pole see siiski õnnestunud.
Haftari toetavad Venemaa ja Egiptus.
Sarraji toetab aga Türgi.
Nemad on hetkel loo keskmes.
Seepärast pole lepingus, mida püütakse sõlmida,
küsimus üksnes Liibüas.
See huvitab superriike.
See on seotud ka Punase mere ja Vahemere piirkonna kontrollimisega.
Mainisitegi alguses
Euroopa gaasivarude ristteed,
mis peaks pikas perspektiivis katma Egiptuse, Iisraeli, Küprose, Kreeka,
Itaalia ja Euroopa. See pahandab muidugi Türgit.
Sellepärast sõlmiski Erdogan Sarrajiga lepingu
rahvusvahelise piiri kohta Vahemerel, et takistada teiste liite.
See viib selleni, et Itaalia ja teised püüavad olukorda rahustada.
Nad tahavad mingit leppimist Liibüasse, isegi kui see pole veel rahu.
Protsess on pikk ja nõuab palju kannatlikkust.
Prof Hanin,
Lähis-Idast rääkides mõtleme alati idast lähtuvatele ohtudele,
nagu Iraanile ja selle liitlastele.
Vahemere idaosa keemispunkt
paistab olevat mingil määral
sama plahvatusohtlik kui Iraani konflikt.
Eriti plahvatusohtlikud on Türgi ja Egiptuse suhted.
Ka Venemaa tegutseb regioonis.
Paari nädala eest külastas president Vladimir Putin Süüriat,
et Assadi režiimile toetust näidata.
Sealt läks ta Türki gaasijuhtmelepingut allkirjastama.
Leping sõlmiti Istanbulis,
kus arutati ka Liibüa teemat.
Venemaa toetab Egiptust ja kindral Haftari.
Nagu suursaadik Koren tõdes,
toetab Türgi vastaspoolt Sarraji.
Olukord on üsna keerukas
ja võib viia laiema konfliktini,
millega ühinevad ka Itaalia ja Küpros, kes on osa EL-ist.
See haarab kaasa ka superriigid, kes seisavad Küprose huvide eest.
ka Iisrael on lähedane liitlane, kes püüab pöörduda läände
ja hinnata olukorra arengut.
Kui kriitiline olukord nüüd on?
Tuleb meeles pidada, et Venemaa pole eurooplane või aasialane.
Ta asub kahel kontinendil,
mitte kõigil kolmel meid ümbritseval mandril.
Venemaa on olnud kogu ajaloo vältel tahtnud Läänele avatud olla.
Samas on ta tahtnud hoida kinni idamaisest tatari võimustruktuurist
ja oma staatusest suurriigina.
Tänases olukorras tuleb arvestada
et Venemaad motiveerib regioonis kolme põhieesmärki -
globaalsed, geopoliitilised ja regionaalsed huvid.
Neil on ka huvitav, kaheosaline arusaam
bilateraalsetest suhetest. Mõlemad on arenenud alles hiljuti,
kuid pärinevad ka nõukogude ja sellele järgnenud ajast.
Nende esitletud huve arutati Läänes, aktsepteeriti,
kuid neid ei viidud kunagi ellu.
Kas tohiksin minuti jagu neist eesmärkidest rääkida?
Venemaa esimene eesmärk tuli esile 2000. aastate alguses
president Putini esimestel ametiaegadel.
Kas Venemaa peaks olema vaid lihtne Põhja-Euroopa riik,
mis on seotud ühisturuga ja mängib üldiste järgi?
Või peaks Venemaa taastama nõukogude impeeriumi staatuse?
President Putin mõistis, et vastus on ei.
Viimane tilk, mis veenis Putinit selles,
et tema eelkäijate Gorbatšovi ja Jeltsini kokkuleppeid ei teostata,
oli Liibüa olukord.
Kui ameeriklased ja eurooplased läksid Liibüasse ja Iraaki,
paluti Venemaal mitte sekkuda olukorda
või võitlusse rahvusvahelise ja kohaliku radikaalse islamiga.
Vastutasuks lubati tagada Moskva majandushuvid.
Venemaa nõustus, kuid ei saanud oma teooria järgi midagi.
Süüria puhul
ütles president Putin tegelikult esimest korda ei
ja läks kohale.
Nüüd räägin teisest eesmärgist.
Venemaa regionaalse geopoliitilise strateegia järgi
võtab Putin uuesti oma kontrolli alla kõik nõrgad või tühjad piirkonnad,
mis lääneriigid või teised on valmis talle andma.
See võib toimuda
kas ISISe sarnaste radikaalsete islamirühmitust võitmisega
või piirkonnast taandumisega, nagu ameeriklased praegu teevad.
Kolmas eesmärk on tegelikult Liibüa olukord.
Venemaa on nõukogude ajast peale olnud Liibüast huvitatud.
Liibüa oli NSVL-i leeris ja Venemaa päris NSVLi staatuse
koos selle huvide ja puudustega.
Liibüa sai ca 4,5 miljardit Gaddafi-aegset dollarit.
2008. a nõustus Venemaa selle lõpetama
vastutasuks uute lepingute eest.
Uued lepingud on praegugi väga kaheldavad.
Venemaa tahab vähemalt taastada oma mõju selles riigis,
ehk oma raha tagasi saada või kasumit teenida.
Lisaks tahavad nad kontrollida riigi energiavarusid.
Liibüa ei kuulu naftatootjariikide
või gaasitootjate organisatsioonidesse.
Nii püüab Venemaa mängida maailma energiaturgudel,
mis on suur poliitika.
Lisaks on tähtis näiteks Venemaa suhe Türgiga.
Veel üks viimane lause.
Paari nädala eest kohtus Putin Erdoganiga
gaasijuhtme avamise allakirjutamistseremoonial.
Nad arutasid kõike muud peale gaasi,
nagu veidi Iraani ja Iraagi teemal, kuid peamiselt Liibüat.
Mõnede ekspertide meelest leppisid nad milleski kokku.
Hr Oren? - Vahemeri on NATO lõunapoolseim serv.
Seepärast on 6. laevastik USA ja liitlaste strateegiale niivõrd tähtis
Lennukikandjate ja allveelaevade
täpset arvu ja asukohta ei teata.
Venemaa jaoks on see muidugi oht.
Venemaa tahaks 6. laevastiku Vahemerelt välja ajada
või tuua sinna ka oma laevastiku, mille baasiks oleks Latakia
või isegi ka Liibüa.
Vastamisi on Benghazi ja Tripoli.
1967. a Kuue päeva sõjast alates oli Liibüa lääneriikide leeris.
Wheeluse õhubaas oli strateegiliselt üks USA tähtsaim baas
3. Maailmasõja seisukohast.
2. Maailmasõjas ründasid rasked pommilennukid Ploieştit
ning Rumeenia ja natsi-Saksamaa petrooleumivarusid.
Nad arvasid, et need reservid
hakkavad kuuluma ka NSVL-i või Varssavi pakti koosseisu.
Pärast Kuue päeva sõda pidi Liibüa katkestama suhted USAga
ja toimusid meeleavaldused.
Gaddafi kukutas monarhia.
Ta oli vaid kapten, kuid ülendas end koloneliks.
Ta valitses üle 40 aasta.
Tol ajal lähendas ta Liibüa ja Prantsusmaa vahelisi suhteid
ja ostis Mirage'i hävitajaid,
mida ta laenas 1973. a sõjas Anwar Sadatile.
Ta tahtis mõjuvõimu.
Liibüa ja Egiptus olid toona liidus.
Sadat hakkas kahtlustama, et Gaddafi tahab Egiptust vallutada.
USA võitles Gaddafi vastu.
1980. aastate keskel toimus operatsioon "El Dorado Canyon"
kus Prantsusmaa keeldus osalemast.
Prantsusmaa ei lubanud president Reaganil oma õhuruumi kasutada.
Luurelennukid pidid Gaddafi pommitamiseks ringi lendama.
Nad tabasid Gaddafi telki, kuid too oli juba jõudnud põgeneda.
Syrti lahel peeti ka lahing
USA ja Liibüa hävitajate vahel.
Taustal on palju ajalugu ja palju on ka kaalukausil.
Suursaadik Koren, rääkides ajaloost,
siis otomanide riik sai impeeriumiks pärast mamelukkide võitmist.
See viis lõpuks ka Iisraeli
ja Jeruusalemma vallutamiseni.
Otomani impeeriumi valitses Jeruusalemma 400 aastat
kuni 1919. aastani.
Kas Türgi pöörab nüüd pilgu lõunasse
ja mõistab taaskord, et Egiptus on taaskord nende kasvu teel?
Egiptus on vastu Moslemivennaskonnale,
mis on president Erdogani taustaorganisatsioon.
Tegelikkus toob huvitava vaatenurga.
Ühelt poolt võib täheldada
otomanide pärandi järjepidevust.
Samas on asjad muutunud nii dramaatiliselt,
et need on võrreldamatud.
Otomanide pärand ulatus ka
Egiptusse, Liibüasse, Sudaani ja mujale regiooni.
Otomanid valitsesid neid alu efektiivselt
esimesed 300 aastat neist 400st.
Viimased 100 aastat oli vanadusnõtruse aeg.
Kui võrrelda seda tänapäevaga,
ja viitan ka Putinile ja Erdoganile,
siis näeme, et Erdogan tahaks uuesti sultan olla.
Putin aga tahaks tsaariks saada.
See on globaalne lähenemine.
Erdogani strateegia on riskialdis,
ja ta ühineb radikaalsete islamistidega nagu Qatar,
Moslemivennaskond ja Hamas.
Teised sunniitlikud araabiamaad, nagu Egiptus, Saudi Araabia,
Jordaania ja Araabia Ühendemiraadid
võitlevad nende terrorirühmituste vastu
Abdel Fattah el-Sisi määratluse järgi.
Nendesse terrorirühmitustesse
kuuluvad ka Hamas, Islamidžihaad ja ISIS.
Erdogan on nende leeris.
Teatud mõttes liigub ta šiiitliku Iraagi ja kalifaadi suunas.
Teised islamistlikud riigid liiguvad hoopis teises suunas.
Nüüd on ühel teljel Egiptus, Jordaania, Saudi Araabia,
Araabia Ühendmiraadid ja Iisrael.
Need pole muidugi üks ja sama asi, kuid neil on samasugused huvid.
Liibüa asukoht on oluline kõigile neile riikidele.
Meenutan, et 1990. aastail muutis Erdogan suunda,
kui arutati Türgi võimalikku EL-liikmelisust.
Kui Türgi EL liikmeks ei saanud, otsustas ta itta suunduda.
Ta pöördus Lähis-Itta ja võttis riski Liibüa ja Süüriaga.
Erdogan kukkus läbi.
Prof Hanin, saateaeg on peagi otsas.
Tahan mainida veel Poltava lahingut Venemaa ja Rootsi vahel.
Sellest on kaua aega möödas ja Rootsi kaotas.
Kaotuse käigus tapeti Rootsi kuningas,
mis tänaseni riigi poliitikale mõju avaldab.
Selle võidu järel ründas Venemaa Türgit.
Tsaari ja sultani vahel peeti märkimisväärseid lahinguid.
Sel oli oluline mõju Lähis-Idale, Euroopale ja ka Läänele.
Kas tänast olukorda võib sellega võrrelda?
Väljakutseid on endiselt palju.
Venemaa suur väljakutse on Lääs ehk Euroopa ja USA.
Venemaa pilk on siiski alati lõunasse suunatud.
Moskvas mäletatakse Poltava lahingust hästi seda,
et Rootsi kuningas oli varem suure superriigi juht,
kuid hiljem sai temast vaid väikese Euroopa riigi juht.
Vähemalt Venemaa eliit ei taha seda eeskuju järgida.
Antud hetkel tahaks Venemaa Liibüasse
samasugust olukorda nagu Süürias.
Doktoriõpingute ajast Moskvas Aafrika Uuringute Instituudis tean,
kuidas Liibüa teaduskond uuris täpselt Liibüa hõime
ja Moslemivennaskonda ning muid detaile.
Usun, et need teadmised on neil endiselt tallel.
Sõjamarssal ja Vene kaitseminister kohtusid
ja neil on endiselt samad huvid, nagu taristu arendamine.
Usume, et Venemaal on edaspidigi tähtis roll.
Hr Oren, lõppsõna?
Liibüa on Iisraelile ja Egiptusele ühine julgeolekuprobleem.
Liibüa relvad võivad jõuda Hamasini, kelle vastu mõlemad võitlevad.
Kahjuks on saateaeg otsas. Käsitleme teemat tulevikus uuesti.
Aitäh, suursaadik Koren, hr Oren ja prof Hanin!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu. Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri