Tervetuloa Jerusalem studioon!
Naton jäsenmaiden johtajat -
kokoontuivat Lontoossa -
juhlimaan Naton perustamista 70 vuotta sitten -
kylmän sodan huippuvuosina.
Olosuhteet ovat muuttuneet dramaattisesti 70 vuodessa.
Globaalien liittojen muuttuminen vaikuttaa myös Lähi-itään.
Siitä keskustelevat reservin eversti Reuven Ben Shalom, -
kulttuuristrategi Terrorismin vastaisesta instituutista, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja professori Efraim Inbar Jerusalemin strategiainstituutista.
Herra Oren, avaisitteko tämänpäiväisen aiheen?
Myöhemmin tässä kuussa -
on mielenkiintoinen merkkipäivä: -
20 vuotta siitä, -
kun Vladimir Putin nousi valtaan.
Hän aloitti virkaatekevänä presidenttinä -
Jeltsinin ollessa työkyvytön joulukuussa 1999.
Sitten hänet valittiin presidentiksi.
Neljä vuotta hän oli pääministeri näennäisesti Medvedevin alaisena, -
mutta hän oli oikeasti vallassa.
Nyt päättyy hänen toinen vuosikymmenensä.
Se on enemmän kuin kellään muulla hallitsijalla maailmassa -
lukuun ottamatta monarkkeja.
Neuvostoliittoa ei enää ole, ja Kiina on noussut merkittäväksi mahdiksi.
Jos katsotaan Lähi-itää, vaikkapa Syyriaa, -
niin siellä on kaksi rinnakkaista prosessia.
Toinen on Astanan prosessi Bashar Assadin hallinnon kanssa.
Siinä ovat mukana Venäjä, Iran ja Turkki.
Turkki on Naton jäsen, mutta tässä tapauksessa liitossa Venäjän kanssa.
Toinen on "Syyrian pieni ryhmä", -
Yhdysvallat, Iso-Britannia, Saksa, Ranska -
ja kolme "maltillista arabimaata", Egypti, Jordania ja Saudi-Arabia.
Nämä työskentelevät rinnakkain löytääkseen ratkaisun Syyriaan.
Nämä kaksi liittoumaa ovat nähtävissä Lähi-idässä.
Herää kysymys, missä on Israel?
Israel on Yhdysvaltojen johtaman liittouman hiljainen jäsen.
Se ei ole vieläkään sen ryhmän näkyvä jäsen, -
koska arabijäsenet pelkäävät omien väestöjensä reaktioita.
Liittoumat ovat muuttuneet, -
mutta Israelilla ei ole vieläkään hyvää asemaa arabimaailmassa.
Eversti Ben Shalom, jos puhutaan Israelista Lähi-idän kontekstissa, -
viime vuosikymmenen aikana on tapahtunut paljon muutoksia.
Israelilla oli ensin hyvä suhde Venäjään, sitten se huononi, -
ja sitten se parani taas.
Liittolaisuudet ja kumppanuudet eivät ole lineaarisia.
Yksi asia kuitenkin pysyy: -
Israelin ja "maltillisen" arabimaailman yhteinen etu, -
Iranin vastustaminen.
Onko se pitkäaikainen liitto, -
vai hajaantuvatko sen jäsenet pian omille teilleen?
Usein kuvittelemme Lähi-idän tilanteen kehittyvän tietyllä tapaa, -
mutta historia opettaa, ettei niin ole.
Suurvallat ovat historian saatossa -
muuttaneet liittolaisuuksiaan äkisti.
Niiden joukot saattavat olla raa'an sodan partaalla, -
mutta yhtäkkiä ne laskelmoivatkin etunsa uudelleen -
ja solmivat sopimuksen.
Lähi-idän pääkonflikti on mielestäni Iranin ja Saudi-Arabian välinen.
Pidämme sitä ikuisena konfliktina, ja me olemme maltillisella puolella.
Aika on ehkä meidän puolellamme, mutta se ei välttämättä ole totta.
Puoli vuotta sitten puhuin saudien ja Iranin keskusteluista, -
vaikka siinä kytee maailmansota.
Yhtäkkiä ne neuvottelevat, koska se on niiden yhteinen etu.
Riadin ohjusiskun jälkeen tapahtui tällainen käänne sodan välttämiseksi.
Mikään ei ole vakaata.
Puhumme "maltillisesta" ja "radikaalista" leiristä, -
ja me olemme hyvien, maltillisten, puolella.
Tilaisuuksiin on kuitenkin tartuttava, koska tulevaisuus on aina epävarma.
Professori Inbar, -
mikä on näkemyksenne tästä suurvaltojen hiekkalaatikosta?
Lähi-itä on todellakin muuttunut.
Turkki ja Iran olivat ennen Israelin liittolaisia, -
mutta sitten suhteet huonontuivat.
Egypti oli ennen vihollisemme, -
mutta nyt meillä on yhteisiä etuja -
ja rauhansopimus.
Näin kansainväliset suhteet toimivat, eikä sen pitäisi olla yllätys.
Kuten kollega sanoi, meidän ei pitäisi ihastua liikaa nykytilanteeseen -
ja uskoa, että tämä on tulevaisuus.
Kukaan tässä pöydässä tuskin yllättyy -
liittojen ja kumppanuuksien muutoksista.
Herra Oren, keskittyisin nyt Hormuzinsalmeen.
Siellä on ollut sotaharjoituksia viime viikkoina.
Niihin on osallistunut USA:n iskuryhmä -
Abraham Lincoln -lentotukialuksen johdolla.
Sillä aluksella on voimaa voittaa mikä tahansa Lähi-idän maa.
Vähitellen myös Iran on esitellyt voimiaan yhä enemmän.
Iran kutsui Venäjän ja Kiinan omaan merisotaharjoitukseensa -
melko lähelle USA:n liittouman harjoitusta, -
johon osallistuvat myös esimerkiksi Britannia ja Ranska.
Merivoimien mahti oli suurimmillaan ehkä muutama vuosikymmen sitten -
ja kahden maailmansodan aikaan.
Merivoimat eivät ole nykyään niin tärkeitä.
Niillä on merkityksensä, jos ei halua pitää tukikohtia -
tai pyytää ylilentolupia.
Mutta mitä sillä vallalla tekee?
Fossiilisten polttoaineiden merkitys vientituotteena on vähentynyt.
Yhdysvallat tuottaa itse sen, mitä se tarvitsee.
Persianlahti on pudonnut jalustaltaan.
1970-luvun tapaisia öljykriisejä ei ole enää tullut, -
vaikka Aasia on yhä riippuvainen Persianlahden öljystä.
Länsi-Eurooppa ja Yhdysvallat eivät niinkään.
Sitten on energiaturvallisuuden ongelmat, putkilinjat ja niin edelleen.
USA on lähettänyt merijoukkojen lisäksi hävittäjälaivueen -
Al Ubeidin ilmatukikohtaan Qatariin.
He valmistautuvat poliittisen johtajansa ohjeistukseen -
hyökätä iranilaiskohteisiin.
He eivät kuitenkaan ole samalla aaltopituudella hänen kanssaan, -
koska hän ei halua tehdä sitä, tai ei ainakaan ole halunnut tähän asti.
Heidän on pakko valmistautua, -
koska muuten uhkaukset olisivat tyhjää puhetta.
Presidentti Trump ei kuitenkaan ole tähän asti osoittanut halukkuutta -
osallistua uuteen sotaan Lähi-idässä vaalivuonna.
Käyttäisin, eversti Ben Shalom, teidän omaa analogiaanne.
Toisen maailmansodan aikaan -
Japani noudatti laajentumisideologiaansa.
Japani on tietysti nykyään eri leirissä.
Tuolloin Japani joutui USA:n pakotteiden kohteeksi.
Ankara öljysaarto pysäytti 90 prosenttia Japanin öljytuonnista.
Japanilaisten piti valita, antaako periksi USA:n painostukselle, -
vai etsiäkö vaihtoehtoisia öljynlähteitä.
Sitä varten he halusivat Alankomaiden Itä-Intian, joka on nykyisin Indonesia.
Siksi heidän piti lamauttaa USA:n laivasto Pearl Harborissa.
Olemme opiskelleet ne tapahtumat hyvin.
Antaako se historia meille tärkeitä opetuksia nykytilanteeseen, -
jossa on paljon yhtäläisyyksiä tuolloisiin tapahtumiin?
Yhtäläisyydet ovat hämmästyttäviä.
7.12.1941 oli suuri yllätys Yhdysvalloille.
Tiedusteluarvioiden mukaan -
Japani ei pystyisi siihen eikä uskaltaisi yrittää.
Nykytilanteessa on samoja piirteitä.
Kyse on ehkä kunniasta, johtajien egosta ja kansallisesta ylpeydestä.
Nyt satelliittiaikana sellaiset yllätysiskut eivät ole mahdollisia.
Silloin kyse oli vain siitä, missä laivasto on.
Me israelilaiset ajattelemme usein, -
että kaikki johtuu kansallisista narratiiveista ja ylpeydestä, -
mutta usein kyse on yksinkertaisesti taloudellisista eduista.
Haluavatko iranilaiset vain olla pahoja, -
vai haluavatko he ajaa etujaan, hallita Lähi-itää -
ja sijoittaa joukkoja Välimeren rannalle?
Venäjän intressit ovat sataprosenttisesti taloudellisia.
Historiasta on opittavaa ennen kaikkea johtajille.
Yhdysvallat ei halunnut osallistua, vaan seurasi sivusta, -
mutta se vedettiin siihen mukaan.
Valitettava läksy on, että tällainen kehitys muokkaa maaperää sodalle.
Kun suurvalta uhkailee toista maata ja lamauttaa sen, se räjähtää sodaksi.
Turha sanoa: "Nyt on vuosi 2019.
Esittelemme vähän lentotukialuksen voimia, niin he tajuavat viestin."
Ei, se voi räjähtää sodaksi kuten vuonna 1941.
"Jos se kävelee kuin ankka ja vaakkuu kuin ankka, se on ankka."
Professori Inbar, mitä mieltä olette tuosta analogiasta?
Miten muuttuvat liittolaisuudet vaikuttavat Lähi-itään?
Pearl Harbor opettaa, että yllätyksiä voi tapahtua.
Satelliiteista huolimatta yllätyksiä tulee varmasti.
Iran teki juuri yllätysiskun Saudi-Arabiaan.
Meidän on varauduttava yllätyksiin.
Minusta suurin yllätys on se, ettei USA vastannut siihen.
Minusta se ei ollut yllätys kahdeksan Obaman vuoden jälkeen -
ja Trumpin puhuttua avoimesti isolationismistaan.
Hän ilmoitti vetäytyvänsä Syyriasta kuukausia aiemmin.
Ei se ollut yllätys.
On katsottava Lähi-idän trendiä.
Amerikkalaiset ovat lähdössä, ja venäläiset ovat täällä.
Paikalliset voimat pääsevät toimimaan vapaammin, -
Turkki, Iran, ja myös Israel.
Mainitsitte, että Israel on liittouman hiljainen kumppani.
Enpä tiedä siitä hiljaisuudesta.
Ammumme Syyriassa aika paljon.
Se ei ole kovin hiljaista kumppanuutta.
Lopuksi huomauttaisin, että voimankäytöllä on paikkansa.
Se on tärkeää.
Minusta merivoimat ovat edelleen tärkeät.
Kysymys kuuluu vain, miten puolustaa lentotukialuksia -
ja miten käyttää niitä.
Olemme nähneet amerikkalaisten toimivan Lähi-idässä.
Totta kai heillä on vaikutusvaltaa.
Voimankäyttö on Lähi-idässä pelin olennainen osa.
Merivoimat ovat osa sitä.
Sukellusveneet ovat tehokkaampia, mutta ne ovat piilossa, -
joten niillä ei ole samanlaista diplomaattista edustavuutta.
Puhumattakaan kybersodasta, jota käydään tälläkin hetkellä.
Aivan. Herra Oren, kertoisitteko siitä tarkemmin?
Natokin on alkanut harkitsemaan muutoksia.
Yhä useammat kysyvät, voiko Turkki enää olla Naton jäsen -
sen viimeaikaisten päätösten perusteella.
Se on hankkinut venäläisiä S-400-järjestelmiä.
Se käytti hiljattain myös F-16-hävittäjiä testatakseen, -
pystyykö S-400 ampumaan alas amerikkalaiskoneita.
Sellaista ei voinut ennen kuvitellakaan miltään Nato-maalta.
Mikä Nato oikeastaan on?
Se on Länsi-Eurooppa + Yhdysvallat ja Kanada, -
eli Pohjois-Atlantti, -
koska Etelä-Atlantti tarkoittaisi myös Afrikkaa, mutta sitä ei haluttu.
Siihen liittyy myös rajavaltiot, kuten tuolloin Länsi-Saksa, -
ja Neuvostoliittoon rajoittunut Turkki.
Se oli vastavuoroinen, kollektiivinen puolustussopimus.
Se keskittyi aina Eurooppaan -
ja Välimerelle, eli Euroopan eteläiseen puolustukseen.
Sitten Nato alkoi tehdä Euroopan ulkopuolisia operaatioita.
Se näet ymmärsi, että oli tärkeää ennakoida -
ja olla läsnä siellä, missä kohteet ovat, -
esimerkiksi Afganistanissa, -
josta al-Qaida toimi Eurooppaa ja Yhdysvaltoja vastaan.
Afganistanissa ja Irakissa oli "halukkaiden koalitioita".
Se perustui yhteisymmärrykseen intresseistä ja uhista.
Kun Erdogan nousi valtaan Turkissa noin 17 vuotta sitten, -
hän muutti Turkin maailmankuvan, -
sen miten Turkki näkee Venäjän ja USA:n, Irakin, kurdit ja niin edelleen.
Sitä on katsottava Ankaran näkökulmasta, -
ei Washingtonin tai Brysselin.
Turkki muutti näkemystään Moskovasta.
Toinen muutos oli Isisin ilmaantuminen.
Vuonna 2014, kun Isis valloitti suuria osia Irakista ja Syyriasta, -
Iran käytti sitä hyväkseen tunkeutuakseen Syyriaan.
Iran oli hyvällä puolella, koska Isis oli pahin mahdollinen.
Mutta Iran tuli jäädäkseen.
Se käytti tilaisuutta hyväkseen.
Israel on ainut maa, joka taistelee Irania vastaan Syyriassa, -
koska muiden maiden edut ovat joskus yhteiset Iranin kanssa, -
ja joskus vastakkaiset.
Israelilaisten ei kannattaisi neuvoa Natoa Turkin asiassa.
Jos Nato-jäsenet katsovat minua nyt, mitä enemmän siitä puhun, -
sitä vaikeampi heidän on toteuttaa sitä, mitä suosittelisin.
Ranskan presidentti Emmanuel Macron puhui kovin sanoin -
Naton ja Turkin suhteesta.
Turkin ja Venäjän vahvistuvasta liitosta puhutaan yhä enemmän, -
ja myös sen vaikutuksesta Syyriaan ja sen myötä myös Israeliin.
Minusta Turkki ei ole liittoutunut Venäjän kanssa, -
vaan Venäjä on liittoutunut Syyrian ja Iranin kanssa.
Turkki on peluri, -
jonka motiivina on kansallinen ylpeys ja paluu Lähi-idän herraksi.
Se on naurettavaa. Mitä he kuvittelevat saavansa takaisin?
Se on jotain muutakin kuin vain rajojen ja etujen turvaamista.
He käyttävät siinä hyväkseen Israel-vastaisia puheita, -
vaikka ne asiat eivät kiinnosta heitä pätkääkään.
En ota Turkin puheita tosissani. Nyt se puhuu ydinaseista.
En tiedä, aikooko se mennä siihen suuntaan, vai onko se vain peliä.
Israelin pitäisi tietää paikkansa -
mitä tulee kokoomme, toiminta- rajoihimme, resursseihimme -
ja siihen, toimiako julkisesti vai pinnan alla.
Professori Inbar, -
Erdogan puhuu tietysti usein Israelista retoriikassaan, -
mutta kysyisin erityisesti Israelin ydinvalmiuksista.
Pitääkö Turkki Israelia 21. vuosisadan mamelukkeina?
Mamelukithan olivat egyptiläisiä, jotka osmanit voittivat vuonna 1517.
Šiialaisia.
Osmanit saivat siten valtaansa koko Levantin.
Turkkilaisten asenne Israelia kohtaan -
on monien Turkille ominaisten -
salaliittoteorioiden muovaama.
Erään salaliittoteorian mukaan tasavallan perustivat salajuutalaiset, -
ja Turkin monet tragediat ovat juutalaisten syytä, -
Thessalonikista ja muualta tulleiden juutalaisten.
Se on Turkille omalaatuista.
Sen lisäksi tietysti islamismi on osa Turkin poliittista rakennetta.
Olemme puhuneet Natosta. On aika mainita Euroopan unioni.
Israelilaiset ajattelevat aina, että nykytilanne on huono -
ja tulevaisuus on ehkä parempi.
Kun EU:n ulkopolitiikan johtajana oli Catherine Ashton, -
hän ei ollut tarpeeksi hyvä Israelille.
Sitten tuli Federica Mogherini, ja hän oli sitäkin pahempi, -
Netanjahun hallinnon kannalta siis, ei välttämättä Israelin yleisten etujen.
Nyt tulee Borrell, -
Espanjan entinen ulkoministeri.
Hänellä on vahvat mielipiteet -
Israelista, palestiinalaisista ja Iranista.
Israelin on ymmärrettävä, ettei EU ole sen puolella.
Turkki ei ole EU-maa, ja EU suhtautuu kielteisesti myös Turkkiin.
Itsekin EU:n kaksoiskansalaisena sanoisin, -
että EU:n ulkopolitiikan johtajat näyttävät edustavan -
pikemminkin EU:n instituutioita kuin itse Eurooppaa.
Heidän on huomioitava konsensus.
He edustavat 27―30 maata.
Itä- ja Keski-Euroopan maat suhtautuvat myönteisemmin -
Netanjahun hallituksen politiikkaan.
Mutta sitten on EU:n byrokratia, "eurokratia", kuten sanotaan, -
ja sen on huomioitava kaikki maat, joita se edustaa.
Muuten ei ole muuta, -
kuin Israelin ja Euroopan eri maiden kahdenkeskisiä suhteita.
Jos EU toimii yhtenäisenä elimenä, sen on saatava kaikkien hyväksyntä.
Ohjelma on lopuillaan.
Loppukommenttinne, eversti Ben Shalom?
Minua huolettaa se, -
ettei Israelilla ole strategiaa.
Teemme vain kaikenlaista, -
iskemme Syyriassa ja kerskumme sillä.
Haluamme iranilaiset ulos, vaikkei se ehkä ole mahdollista.
Meidän pitäisi analysoida tilannetta, -
ja sanoa, mitkä ovat intressimme ja strategiamme, -
koska nyt me vain väittelemme siitä, mikä strategiamme on.
Minusta meillä on strategia, ja hyvä onkin.
Israel on kukoistava valtio, jolla on ollut valtavia turvallisuushaasteita.
Olemme selvinneet niistä kaikista, vaikka israelilaiset valittavat, -
ettei meillä ole strategiaa, eikä hallitus tiedä, mitä tekee.
Se on strategia ajan voittamiseksi.
Väliaikaishallituksella?
Kaikilla hallituksilla. Niillä kaikilla on sama vaisto: -
"Ei tehdä hätiköityjä ratkaisuja, ellei ole aivan pakko. Odotellaan."
Tätäkin hallitusta syytellään, mutta herkkää liipaisinsormea sillä ei ole.
Hätiköinnistä Israelia ei ainakaan voi syyttää.
Sillä on ollut väliaikainen järjestely viimeiset 52 vuotta.
Efraim Inbar on oikeassa. Jos pitää status quosta, Israel on menestynyt.
Jos kuitenkin haluaa ratkaista ongelmia, sen eteen pitää tehdä töitä.
Kysyisin vielä tarkemmin, että toimiiko Israel nyt oikein -
Lähi-idän muuttuvien liittojen ja kumppanuuksien dynamiikassa?
Vuosi 2020 on siirtymävuosi, silta tulevaisuuteen.
USA:ssa on vaalit, -
ja Israelissa on vaalit toinen toisensa perään, ehkä loputtomiin.
Ennen kuin täällä ja Washingtonissa on vakaat hallitukset, -
tulevaisuutta on vaikea ennustaa.
Tässä kaikki tänään, valitan, professori Inbar.
Kiitos, eversti Ben Shalom, herra Oren ja professori Inbar!
Kiitos katsojillekin, näkemiin ensi kertaan!
Suomennos: Hannele Lehtoranta